Хауърд Лъвкрафт
Възкресителят
Случаят с Чарлз Декстър Уорд

Превод от английски: Адриан Лазаровски, 2013

chitanka.info

„Солите на Животните могат да бъдат приготовлявани и съхранявани по такъв начин, че за един мъдър и изобретателен Човек не би представлявало никаква трудност да възсъздаде целия Ноев ковчег в Лабораторията си и по свое собствено желание да възкреси всяко Животно от Прахта му. По подобен начин, използвайки определени Соли от човешка Прах, един Философ би могъл, без да прибягва до забранена Некромантия, да възстанови Облика на всеки Мъртвец, стига да придобие Прахта, в която Тялото му се е превърнало.“

Борелий[1]

Първа глава
Заключение и Пролог

От частната клиника за душевноболни в близост до Провидънс, щата Род Айлънд, неотдавна изчезна един изключително странен пациент. Името му беше Чарлз Декстър Уорд, а човекът, който го бе настанил в болницата, беше сломеният му от мъка баща — неволен свидетел на умопомрачението на сина си, отначало проявяващо се в ексцентрични привички и наклонности, а по-късно прераснало в тежък маниакален синдром със склонност към убийство. Необикновените изменения в мозъка на болния още повече озадачават лекарите и те признават, че този случай ги изправя пред задънена улица, понеже изобилствал от патологични деформации както от психологически, така и от физиологичен характер.

Първо, пациентът изглеждаше доста по-възрастен от своите двайсет и шест години. Без съмнение умственото разстройство състарява с изумителна бързина, само че лицето на младия човек имаше онзи вид, който обикновено придобиват престарелите мъже. Второ, органичните процеси в организма му свидетелстваха за фрапиращи отклонения, нечувани в медицинската практика. Дихателната и сърдечната дейност бяха лишени от какъвто и да е ритъм, болният бе изгубил гласа си, така че можеше единствено да шепне, храносмилателният процес бе забавен до краен предел и сведен до минимум, а нервните му реакции на обичайните дразнители нямаха нищо общо с документираните в историята на медицината — били те нормални или патологични. Кожата му беше суха и студена, досущ като на мъртвец, а лабораторните изследвания на структурата й доказаха необичайната й грапавина и твърдост. Дори голямото родилно петно на дясното му бедро бе изчезнало, но за сметка на това на гърдите му се бе появило странно черно образувание, което по-рано не бе присъствало там. Най-общо казано, всички медици бяха единодушни, че метаболизмът на пациента е забавен до критични нива и че науката не познава подобен прецедент.

Психиката на Чарлз Декстър Уорд също свидетелстваше за чудовищните процеси, обхванали тялото и разсъдъка му. Неговата лудост не приличаше на нито една от деменциите, описани в научните трудове, и бе съпроводена от интелектуален потенциал, който би могъл да го превърне в гений или вожд, стига да не бе приел толкова необичайна и уродлива форма. Доктор Уилет, домашният лекар на семейство Уорд, твърдеше, че изключителните умствени способности на младия Чарлз са се увеличили неимоверно след задълбочаването на болестта му. Наистина пациентът е бил запален изследовател и познавач на древността, но дори и в най-блестящите си ранни работи не е показвал такова проникновение и усет за същината на нещата, както в беседите с психиатрите. Разбираемо е, че да се изпрати по законен път такъв човек в клиника за душевноболни е било нелека задача — особено на фона на изключителния интелект, който е афиширал пред медицинските лица — и в крайна сметка единствено свидетелствата на обкръжаващите го лица и странните пропасти, зейнали в респектиращия пейзаж на неговата уникална образованост, допринесли за въдворяването му в лечебното заведение. До момента на изчезването си Чарлз Декстър Уорд продължил да чете с неугасваща страст, както и да води задълбочени разговори с лекуващите го лица, доколкото позволявало ужасното състояние на гласа му. Любопитно е, че неколцина странични наблюдатели упорито твърдяха, че болният няма да остане дълго затворен, ала въпреки това се оказаха абсолютно неспособни да предотвратят бягството му.

Единствено доктор Уилет, който приветствал появата на Чарлз Декстър Уорд на този свят и оттогава насетне наблюдавал развитието на тялото и ума му, сякаш се тревожел от мисълта за бъдещата му свобода. Той бе станал свидетел на ужасни събития и беше направил кошмарно откритие, за което не смееше да разкаже на скептично настроените си колеги. Навярно Уилет пази някаква тайна, свързана с този случай, защото е бил последният човек, видял болния преди бягството му; освен това има и свидетели, които ясно си спомнят, че Уилет е напуснал стаята на пациента след последния им разговор, изпълнен със смесени чувства на ужас и облекчение. Самото изчезване на Чарлз Декстър Уорд от болницата на доктор Уейт така и си остава неразгадана мистерия. Отвореният прозорец на стаята едва ли обяснява случилото се — все пак става дума за двайсетметрова височина, — ала въпреки всичко след въпросния разговор с Уилет младият човек изчезва безследно. Самият Уилет не е направил никакви публични изявления, макар че изглежда забележимо по-спокоен в сравнение с преди. Някои дори смятат, че е склонен да сподели съкровените си мисли, но се бои, че никой няма да му повярва. След беседата му с Уорд санитарите тропали напразно по вратата на стаята на болния, но никой не им отговорил; в крайна сметка те нахълтали вътре и за своя изненада открили, че в помещението няма никого. През отворения прозорец подухвал прохладен априлски ветрец и разпръсквал из стаята странно облаче сиво-синкав прах, който едва не ги задушил. Един от санитарите сподели, че малко преди това повечето кучета от околността се разлаяли яростно, но бързо се успокоили, пък и по това време Чарлз Декстър Уорд все още се намирал в компанията на Уилет.

От клиниката веднага телефонирали на бащата на Уорд, съобщавайки му за тайнственото изчезване на младежа. Междувременно доктор Уейт извикал колегата си Уилет и след кратък разговор двамата отрекли категорично своята съпричастност към бягството. Почерпените от най-близките приятели на Уилет и възрастния Уорд откъслечни сведения обаче звучат просто фантастично и дори потресаващо. Каквото и да се говори, единственият неопровержим факт си остава следният — и до днес не са открити никакви следи от пациента Чарлз Декстър Уорд.

Още от най-ранно детство Чарлз Декстър Уорд обожавал древността и всички свързани с нея артефакти, документи и сведения. Най-вероятно влияние върху него е оказала атмосферата на старинния град, където е израснал, както и множеството реликви и антики, изпълнили почти всяко кътче на просторния дом на родителите му — величествена постройка на Проспект Стрийт, издигаща се на самия хребет на хълма. С годините любовта му към старините се увеличавала, ето защо не е никак чудно, че историята, генеалогията, колониалната архитектура, старинните мебели и занаяти изместили всичко останало от сферата на интересите му. Това е доста важно от гледна точка на бъдещото му безумие, защото дори и да не е станало първопричина за болестта му, най-малкото е изиграло значителна роля в задълбочаването й. Всички странни пропуски в знанията му, забелязани от психиатрите, били свързани със съвременността и се компенсирали от респектираща ерудиция по отношение на миналото. Медицинските лица дори имали чувството, че болният сякаш се е преселил в миналото, използвайки нещо като автохипноза. Колкото и странно да изглежда обаче, в един момент Чарлз Декстър Уорд изгубил интерес към реликвите и антиките, които познавал толкова добре, и престанал да се отнася с предишното уважение и респект към тях, сякаш това били най-обикновени предмети от всекидневния бит, в които нямало нищо интригуващо. Някъде по това време младият мъж насочил вниманието си към изучаването на общоизвестните факти от съвременната история, които били изтрити напълно от паметта му. Естествено, той всячески се стараел да прикрие това свое незнание, макар че за всички, които го наблюдавали, било очевидно, че поглъща трескаво всяко зрънце информация, засягаща както собствения му живот, така и социалните, и културни особености на двайсетия век — неща, които човек като него, роден през 1902 година и завършил престижна гимназия, би трябвало да познава като петте пръста на ръката си. Лекарите в клиниката не могат да проумеят и до днес как изобщо е възможно човек като Уорд да се интегрира в сложния заобикалящ го свят, при положение че не знае нищо за него и поради тази причина смятат, че в момента той се е „притаил на дъното“ и се опитва да натрупа необходимия запас от знания, за да не се отличава от обикновените хора.

Генезисът на болестта на Чарлз Декстър Уорд повдига редица въпроси, които все още нямат единодушен отговор сред психиатрите. Според доктор Лаймън, известен учен от Бостън, душевното разстройство на болния води началото си от 1919 или 1920 година, когато той вече завършвал гимназията на Моузес Браун и най-неочаквано загърбил интереса си към миналото и артефактите, свързани с него, за да се насочи към окултизма. Тогава младежът отказал да положи изпити за колеж с аргумента, че е зает с доста по-важни дела. Това се потвърждава от изменилите се по това време наклонности на Чарлз Декстър Уорд, от продължителното време, което започнал да прекарва в градския архив, и най-вече от упоритите му търсения из старите гробища, продиктувани от желанието му да намери един точно определен гроб, изкопан през 1771 година — гробът на далечния му предшественик Джоузеф Къруин, част от чиито книжа младият Уорд намерил зад ламперията в порутената къща на Олни Стрийт, издигаща се на билото на хълма Стампърс, където Къруин навремето живял.

Никой не може да отрече, че през зимата на 1919–1920 година у Чарлз Декстър Уорд настъпила голяма промяна и в един момент той преустановил всички проучвания, свързани с антикварната му страст, и се насочил към окултните науки, посвещавайки им цялото си време и внимание. Младият мъж провеждал изследванията си както у дома, така и в чужбина — в множество пътувания извън границите на Съединените щати, които прекъсвал само за да издирва гроба на своя праотец.

Доктор Уилет обаче изразява категоричното си несъгласие с мнението на доктор Лаймън, обосновавайки възраженията си с близкия си и непрекъснат контакт с болния, от една страна, и със собствените си изследвания и открития, направени в последно време — от друга. Тези изследвания и открития вероятно са наложили своя отпечатък, защото гласът му трепери, когато говори за тях и ръцете му не се подчиняват, когато иска да ги опише. Уилет признава, че измененията в поведението на Чарлз Декстър Уорд в периода между 1919 и 1920 година са обозначили началото на един процес, достигнал до своята кулминация през 1928 г. с висшата степен на чудовищното и противоестествено превъплъщение на болния, но в същото време наблюденията му подсказват доста по-различна интерпретация на случилото се. Без да прикрива, че Чарлз Декстър Уорд е бил доста неуравновесен като малък и е имал склонност към бурно изразяване на чувствата си, той отказва да признае, че тогавашната промяна в поведението на юношата отбелязва началото на прехода от здравето към болестта, очевидно вярвайки на твърденията на Уорд, че е открил (или преоткрил) нещо, което има революционно и епохално значение за човешкия разум.

Истинското безумие според доктор Уилет започва доста по-късно — след откриването на портрета на Къруин и старинните документи; след странните задгранични пътешествия на Уорд; след зловещите ритуали и заклинания, изпълнени при загадъчни обстоятелства; след получаването на определени отговори на тези заклинания, при което изплашеният до дъното на душата си юноша написва печално известното си отчаяно писмо; след вълната от вампиризъм и какви ли не страшни слухове в Поутъксет и определено след като съзнанието на Чарлз Декстър Уорд започва да изтрива всички спомени за съвременната действителност, той изгубва гласа си и физическото му състояние претърпява онези необясними изменения, озадачили медицинските лица.

Именно по това време, отбелязва Уилет, у болния възникнали първите чудовищни отклонения. Същевременно докторът твърди, че разполага и с достатъчно свидетелства, потвърждаващи реалността на съдбовното откритие на Уорд. Първо, двама души с високо образование са виждали книжата на Джоузеф Къруин, а второ — самият юноша е показвал на лекаря тези документи, както и страница от личния дневник на Къруин; в чиято автентичност докторът не е имал и най-малкия повод да се усъмни. Тайникът, където младият Чарлз е открил въпросните архиви, също е съхранен и Уилет твърди, че никога няма да забрави последния път, когато ги е разглеждал — при обстоятелства, в които никой не би повярвал, а и той не разполагал с никакви доказателства за тяхната достоверност. Към тези любопитни сведения би следвало да се добавят и писмата на Орн и Хътчинсън с неразгаданите им тайни и съвпадения, енигматичния случай с почерка на Къруин, сведенията на детективите за доктор Алън и онова ужасно послание, наподобяващо средновековен ръкопис, което доктор Уилет открил в джоба си, когато дошъл в съзнание след един изключително опасен експеримент.

Ала най-убедителни от всичко са двата чудовищни резултата, получени от лекаря с помощта на няколко формули по време на последните му проучвания; това са резултати, които доказват по неопровержим начин автентичността на книжата и светотатственото им съдържание, ала сега са заличени завинаги от човешкото познание.

Когато човек се обръща към детството на Чарлз Декстър Уорд, не бива да забравя, че той е израснал заобиколен от старинните предмети, превърнали се по-късно в негова страст. През есента на 1918 година, след като проявил голям интерес към тогавашната военна подготовка, юношата започнал обучението си в гимназията на Моузес Браун, намираща се недалеч от дома му. Старинното здание, построено през 1819 година, открай време запленявало любителя на древността, а просторният парк, където се намирало учебното заведение, обръщал погледа му към красотата на природата. Развлеченията, вълнуващи другите младежи, не го привличали, ето защо Чарлз Декстър Уорд прекарвал по-голямата част от времето си вкъщи, в разходки по улиците, в училището и на военните занятия, а историческите и генеалогичните си проучвания провеждал в градския архив, в кметството, в обществената библиотека, в „Атенеума“[2], в библиотеките „Джон Картър Браун“ и „Джон Хей“ в университета „Браун“ и в наскоро откритата библиотека „Шепли“ на Бенефит Стрийт. По това време Чарлз бил висок и слаб русоляв младеж с наблюдателен поглед и леко прегърбена стойка, който се обличал небрежно и създавал впечатление на неособено привлекателен, но безобиден юноша със странни и донякъде ексцентрични наклонности.

Скитанията му винаги представлявали пътешествия в миналото, по време на които Уорд съумявал да сътвори жива и пъстра картина на някогашните столетия от множеството реликви и антики на родния му град. От задните прозорци на дома на родителите му — величествена постройка в георгиански стил, издигаща се на билото на висок хълм от източната страна на реката — се откривала забележителна гледка към безбрежното море от шпилове, куполи, покриви и камбанарии в долната част на Провидънс и пурпурните хълмове, мержелеещи се в далечината. Когато бил по-малък, любознателният Чарлз прекарвал часове, загледан като омагьосан в хипнотизиращия го пейзаж, а щом поотраснал, започнал да предприема знаменитите си разходки из старинния град, всяка от които го отвеждала все по-далеч и по-далеч. Тези скитания, в съчетание със задълбочените изследвания на миналото, в крайна сметка изместили от съзнанието на Уорд целия му съвременен свят и подготвили почвата, където през съдбовната зима на 1919–1920 година паднаха семената, дали онези странни и чудовищни плодове.

Доктор Уилет е сигурен, че до настъпването на тази злополучна зима антикварната страст на младежа не е таила в себе си никаква заплаха. Гробищата не представлявали никакъв интерес за него, като се изключи историческата и естетическата им стойност, и в характера му не се забелязвала никаква склонност към насилие. Ала именно тогава, макар и бавно, и постепенно, започнали да се проявяват необикновените последствия от една от генеалогичните му находки, направена година по-рано, когато Чарлз Декстър Уорд открил сред предците си личността на някой си Джоузеф Къруин, който дошъл от Сейлъм през март 1692 година и за когото се носели множество фантастични и зловещи слухове.

През 1785 година Уелкъм Потър, прапрадядо на Чарлз, се оженил за Ан Тилингаст, дъщеря на госпожа Елиза и внучка на капитан Джеймс Тилингаст, за чийто баща обаче не били запазени никакви сведения. В края на 1918 г., докато разглеждал един старовремски ръкописен регистър в градския архив, младият историограф неочаквано се натъкнал на запис за промяна на фамилията, съгласно който госпожа Елиза Къруин, вдовица на Джоузеф Къруин, възвърнала през 1772 година заедно със седемгодишната си дъщеричка Ан моминското си име Тилингаст с основанието, че „фамилията на Съпруга й се опетнила с Позор по Причина, станала известна след Кончината му и потвърждаваща прежните Слухове, на които благоверната му, порядъчна и достопочтена Съпруга не вярвала, докато съществувала дори и Сянка на Съмнение“. Тази информация била открита от Уорд съвсем случайно, докато се опитвал да разлепи две страници, явно нарочно залепени и номерирани като една.

Младежът веднага разбрал, че е открил неизвестен до този момент на рода му праотец. Находката го развълнувала още повече, защото до ушите му били стигали какви ли не смътни намеци, засягащи този човек, за когото не били останали никакви официални сведения. Сякаш всички се били наговорили да изтрият завинаги спомена за него. Това възпламенило още повече желанието на Уорд да узнае какво толкова са искали да скрият и забравят някогашните жители на Провидънс и какви са били същинските им мотиви и основания за подобно деяние.

До момента на тази находка романтичният интерес на Чарлз Декстър Уорд към личността и живота на Джоузеф Къруин не преминавал границите на обикновеното любопитство. След като открил обаче родствената си връзка с тази обгърната в тайнственост и забрава персона, юношата започнал систематично да издирва всички сведения, които биха могли да хвърлят сноп лъчи върху енигматичния образ на Къруин. В крайна сметка плодовете на изследователския му труд надминали дори неговите собствени очаквания, защото старите писма, дневници и непубликувани мемоари, открити сред потъналите в паяжини и прах тавани и мансарди на Провидънс, съдържали множество ценни сведения, избегнали унищожението поради лекомислието и безотговорността на авторите им. Но дори и да не се бяха запазили през всичките тези години, навярно младият историограф пак щеше да успее да събере достатъчно информация, понеже музеите в Ню Йорк са известни с богатите си колекции от писма от колониалния период. Най-значимата роля обаче — според доктор Уилет, който я смята за първопричина за всичко случило се впоследствие с Чарлз Декстър Уорд — е изиграла находката от август 1919 година, когато младежът намира книжата на самия Джоузеф Къруин зад ламперията в запустялата къща на Олни Корт. Без съмнение именно те са разтворили черните бездни на кошмара пред юношата — бездни, по-страшни и дълбоки дори от Преизподнята.

[1] Джовани Алфонсо Борелий (1608–1679) — италиански учен, лечител и астроном. Сред многочислените му съчинения изключително важно място заема трудът му за природата на човешкия организъм и механизмите на мускулните движения, послужил за теоретична основа на редица по-късни изследвания — Б.пр. ↑

[2] Събирателно название на литературни или научни общества и клубове — Б.пр. ↑

Втора глава
Минало и кошмар

Джоузеф Къруин, както разказват преданията, чути и прочетени от младия Чарлз, бил удивителен и загадъчен човек, който внушавал неразбираем страх на всички около него. Той избягал от Сейлъм в Провидънс — спасителният пристан на всички чудаци, свободолюбци и бунтари — в самото начало на Големия лов на вещици[1], понеже се боял да не го обвинят в магьосничество заради уединения му начин на живот и странните му химични и алхимични опити. Той бил невзрачен бледолик мъж на трийсетина години, който скоро станал пълноправен гражданин на Провидънс и си купил парцел, където да си построи къща, разположен в самото начало на Олни Стрийт и на север от дома на Грегъри Декстър. Самата къща била издигната на хълма Стампърс, западно от Таун Стрийт — на мястото, което впоследствие ще стане известно като Олни Корт, — а през 1761 година постройката била съборена и на нейно място се издигнала по-голяма сграда.

Първото странно нещо около Джоузеф Къруин се заключавало в това, че той почти не се променял с времето. Захванал се с морска търговия, купил си пристан до заливчето Майл-Енд, вложил голяма сума за възстановяването на Големия мост през 1713 година и бил един от дарителите, спомогнали за въздигането на Конгрегационната църква на хълма; през цялото това време, макар и да не блестял с красота, Къруин изглеждал на трийсет — трийсет и пет години. Минавала година след година и това започвало да прави впечатление на все повече и повече хора, ала бледият мъж неизменно отдавал младоликия си вид на жизнеността на предците си и здравословния си начин на живот. Жителите на Провидънс недоумявали как този здравословен начин на живот се съчетавал с внезапните изчезвания на тайнствения търговец и странното сияние, което прозорците му излъчвали по цели нощи, и си шептели други обяснения за безкрайната му младост и необикновено дълголетие. Не след дълго почти всички били единодушни, че това до голяма степен се дължи на забулените в тайнственост химични опити на Къруин.

Постепенно сред съгражданите му плъзнала мълвата за странните вещества и субстанции, които търговецът докарвал с кораба си от Лондон и Индиите или поръчвал в Нюпорт, Бостън и Ню Йорк, а когато от Рехобот пристигнал старият доктор Джабез Боуън и отворил аптеката „Еднорог и хаванче“ срещу Големия мост, всички започнали да гадаят колко и какви лекарства, киселини и метали бил закупил или поръчал мълчаливият особняк. Накрая хората стигнали до заключението, че Къруин владее тайно лечителско изкуство, вследствие на което мнозина клетници започнали да се обръщат за помощ към него. Интересно е, че загадъчният търговец не опровергавал предположенията им, нито ги отпращал с празни ръце — вместо това раздавал на всеки окаяник някакви странни на цвят прахове, от които почти нямало полза. Когато изминали петдесет години от заселването на Джоузеф Къруин в Провидънс, а по измененията в лицето и облика му човек не би казал, че са минали повече от пет, съгражданите му започнали да си шепнат още по-мрачни неща и усамотеният начин на живот на бледия мъж вече ги изпълвал не с негодувание, а с облекчение.

Частните писма и дневници от това време разказват за множество други причини, поради които Джоузеф Къруин е предизвиквал отначало удивление, после страх и накрая — суеверен ужас. Неговата страст към гробищата, които посещавал по всяко време и при всякакви атмосферни условия, била всеизвестна, ала никой не бил в състояние да каже какво точно е вършел там. Той притежавал и неголямо стопанство с къща на Поутъксет Роуд, в която обикновено отсядал през лятото и където често отивал по всяко време на денонощието. Единствените слуги, пазачи и работници, които страничните наблюдатели били виждали там, били двама индианци от племето нарангасети — мъж и жена с навъсени лица и крайно недружелюбен вид. Неприятното им излъчване се допълвало от всевъзможните рани и белези, осеяли главата и тялото на немия мъж, а спътницата му се отличавала с невероятно уродлива и отблъскваща външност, вероятно дължаща се на смесена индианска и негърска кръв. Пристройката била пригодена за лаборатория, където Къруин се отдавал на химичните си опити, без някой да му пречи. Любопитните разносвачи и разсилните, внасящи стъклениците, чувалите и сандъците през малката задна вратичка си шушукали помежду си за причудливите колби, епруветки, стъкленици, пещи и реторти, наредени по рафтовете на сутерена и предричали шепнешком, че както е тръгнало, господарят „алхимик“ съвсем скоро ще открие философския камък.

Най-близките съседи на Къруин — семейство Фенър, чието стопанство се намирало на километър и половина от фермата му — биха могли да разкажат доста любопитни неща за странните звуци, които огласяли нощите. От къщата на търговеца редовно се разнасяли кошмарни писъци и сподавен вой, които нарушавали съня на Фенърови; тук е мястото да се спомене, че те изобщо не били във възторг от огромното количество съседски добитък, изпълнил пасбищата. Това били твърде много животни за един възрастен джентълмен и двама слуги, дори и да искали да се обезпечат напълно с месо, мляко и кожа. Отгоре на всичко от фермите на Кингстън непрекъснато докарвали нови и нови животни, а голямото каменно здание с тесни цепнатини вместо прозорци изглеждало доста зловещо на фона на пасторалния пейзаж.

Без съмнение, любителите на разходките по Големия мост също биха могли да разкажат интересни неща за градския дом на Къруин на Олни Корт; но не толкова за новата постройка, издигната през 1761 година, колкото за старата. Тя имала нисък двускатен покрив с лишена от прозорци мансарда и дървени стени, които по-късно Джоузеф Къруин лично се постарал да изгори. Тази къща не била толкова тайнствена като онази на Поутъксет Роуд, но необщителният нрав на двамината чернокожи слуги, неразбираемите брътвежи на старата французойка-домоуправителка, немислимото за четиричленно домакинство количество провизии и множеството странни гласове, водещи тайнствени разговори по всяко време на деня и нощта били достатъчни, за да облъхнат и това място със злокобна слава.

Една зимна вечер, когато Чарлз Декстър Уорд разговарял с баща си за Джоузеф Къруин, старият Уорд казал, че би дал всичко, за да узнае с какво тайнственият търговец така наплашил жизнерадостния свещеник доктор Чекли, че разговорливият божи служител не желаел да сподели с никого срещата между двамата. Въпросният духовник пристигнал в Провидънс през 1738 година и не пропуснал да навести загадъчния корабовладелец, за когото бил слушал всевъзможни небивалици. И това не бил изолиран случай. През 1746 година господин Джон Мерит, възрастен английски джентълмен със склонност към литературата и науките, дошъл в бързо развиващия се Провидънс от Нюпорт и построил великолепна къща в местността Шийката, която и досега се смята за най-красивата част на града. Той живеел в разкош и от нищо не се отказвал, първи в Провидънс си взел каляска с лакеи, наконтени с ливреи, и много се гордеел със своите телескоп, микроскоп и отлично подбраната си колекция от английски и латински книги. Когато узнал, че Джоузеф Къруин е собственик на най-богатата библиотека в града, господин Мерит незабавно го посетил и бил приет по-сърдечно от всеки друг гост. Той бил възхитен от стелажите на търговеца, където, освен римските, гръцките и британските класици била подредена и великолепна колекция от философски, математически и научни трудове на автори като Парацелс, Агрикола, Ван Хелмонт, Силвиус, Глаубер, Бойл, Бурхаве, Бехер и Щал[2].

Навярно именно затова Къруин го поканил във фермата и лабораторията си, където по принцип не канел никого, и двамата се отправили заедно натам в каляската на Мерит.

Впоследствие господин Мерит пламенно утвърждавал, че не е видял нищо страшно във фермата, обаче признал, че само заглавията на книгите по магия, алхимия и теология били достатъчни, за да накарат човек да потрепери. Навярно за това впечатление е способствало и изражението на домакина, докато му показвал колекцията си от кабалистични, демонологични и магически фолианти, представляващи истинска съкровищница от знания в тъмните сфери на алхимията и астрологията. Хермес Трисмегист в изданието на Менар, „Turba Philosopharum“, „Liber Investigationis“ на Ал Джабер, „Ключът към мъдростта“ на Артефий — всички бяха тук и заедно с кабалистичния „Зохар“, „Албертус Магнус“, „Ars Magna et Ultima“ на Раймонд Лулий, „Thezaurus Chemicus“ на Роджър Бейкън, „Clavis Alchimidae“ на Робърт Флъд и „De Lapide Philosophico“ на Тритемий[3] увенчаваха полиците. Посетителят бил изумен от множеството арабски и еврейски средновековни съчинения, а когато взел в ръце великолепния том, озаглавен „Qanoon-e’-Islam“, пребледнял. Нищо обаче не би могло да се сравнява с потреса, който изпитал при вида на забранения „Некрономикон“ на безумния арабин Абдул Алхазред, за който бил чувал чудовищни неща, след като преди няколко години били разкрити зловещите ритуали в малкото рибарско градче Кингспорт, разположено на брега на Масачузетския залив.

Ала колкото и странно да звучи, достойният джентълмен бил обезпокоен най-много от една дребна и маловажна (за непросветените) подробност. На голямата махагонова маса лежало старинно издание на Борелий с множество тайнствени знаци и надписи, направени в полетата и между редовете от ръката на Къруин. Книгата била отворена някъде по средата и господин Мерит забелязал, че всички изречения от един параграф били подчертани с дебели неравни линии. Гостът не могъл да се въздържи и хвърлил едно око на тайнствения абзац. Той така и не разбрал кое точно го изпълнило с ужас — съдържанието на подчертаните редове, дебелите, лъкатушещи линии или и двете заедно. Въпросният параграф обаче се врязал в съзнанието му до края на живота му. След като се прибрал у дома си, господин Мерит записал тайнствените изречения в дневника си, а веднъж дори започнал да ги чете на своя приятел доктор Чекли, ала щом забелязал пребледнялото му лице, веднага замлъкнал смутено. Ето какво гласял енигматичният откъс:

„Солите на Животните могат да бъдат приготовлявани и съхранявани по такъв начин, че за един мъдър и изобретателен Човек не би представлявало никаква трудност да възсъздаде целия Ноев ковчег в Лабораторията си и по свое собствено желание да възкреси всяко Животно от Прахта му. По подобен начин, използвайки определени Соли от човешка Прах, един Философ би могъл, без да прибягва до забранена Некромантия, да възстанови Облика на всеки Мъртвец, стига да придобие Прахта, в която Тялото му се е превърнало.“

Най-лошите неща за Джоузеф Къруин обаче се мълвели край доковете откъм южната част на Таун Стрийт. Моряците са суеверни хора; макар и преминали през всевъзможни опасности в бурните морета, докато превозвали ром, роби и меласа на корабите на Браун, Кроуфорд и Тилингаст, те пребледнявали от суеверен страх при вида на младеещия Джоузеф Къруин и правели различни предпазни жестове с ръце. Дори собствените му капитани и боцмани се бояли и странели от него, а екипажите си търговецът набирал сред закоравелите престъпници и готови на всичко пирати на остров Мартиника, Свети Евстатий, Хавана и Порт Роял[4].

Голямото текучество в редиците на матросите му всявало трепет дори и в закоравелите сърца на мародерите и рецидивистите, които идвали на тяхно място. Всеки път, когато корабите оставали за по-дълго на котва, моряците се пръскали из града за ужас на жителите на Провидънс, а щом наставало време да отплават отново в океана, неизменно се губели по петима-шестима души. По-наблюдателните сред съгражданите на Къруин забелязали, че ако матросите бивали разквартирувани във фермата на Поутъксет Роуд, никога не излизали обратно оттам, ето защо с течение на времето за младоликия корабовладелец ставало все по-трудно да удържа екипажите си. След като неколцина моряци избягали, разпространявайки ужасяващи слухове, вербуването на хора се превърнало в почти неразрешим проблем за Къруин.

Мълвата се разпространявала и в навечерието на 1760 година Джоузеф Къруин вече живеел като истински отшелник, подозиран в най-различни злодеяния и сделки с нечистите духове, които изглеждали още по-ужасяващи, понеже никой не смеел да ги назове, обясни или докаже. Последната капка била случаят с изчезналите войници през 1758 година. През март и април същата година два кралски полка, поели към Нова Франция[5], били разквартирувани в Провидънс и в края на този двумесечен период оредели до степен, каквато не се наблюдава и при най-масовото дезертьорство. Из селището плъзнали слухове за това, как Къруин разговарял с облечени в алени мундири чужденци, а по-късно хората си спомнили и за изчезналите безследно моряци. Никой не е в състояние да каже какво би се случило, ако полкът не бил получил заповед да продължи прехода си.

Междувременно делата на търговеца процъфтявали. Той владеел монопола над местната търговия със селитра, черен пипер, канела и с лекота изпреварил всички други семейства (с изключение на фамилията Браун) във вноса на медна посуда, индиго, памук, вълна, сол, коноп, желязо, хартия и най-различни английски стоки от всякакъв род и вид. Магазините на Джеймс Грийн от Чийпсайд, на чиято фирмена табела бил изрисуван слон, на Ръселови (емблемата им представлявала царски орел) и на Кларк от Найтингейл (прословутият тиган и риба) почти изцяло зависели от доставките на Къруин, а сътрудничеството му с местните спиртовари, нарангасетите коневъди и мандраджии и нюпортските свещари го превърнало в един от най-големите износители за колониите.

Въпреки че живеел усамотено, на Къруин не му липсвало чувство за дълг към града, който обитавал, ето защо, когато изгоряло зданието, където се помещавало Управлението на колониите, дарил значителна сума за възстановяването му. През 1761 година била построена нова тухлена сграда, която се издига и до днес на главната улица на Провидънс, а в края на същата година търговецът финансирал и възстановяването на Големия мост, разрушен след свирепите октомврийски бури. В допълнение към това закупил и много нови книги, с които заменил унищожените от пожара в Управлението на колониите, както и организирал лотария, благодарение на която била павирана прословутата с дупките и бабуните си Таун Стрийт.

Някъде по това време Къруин си построил още една къща, която не блестяла с нищо особено отвън, но интериорът й заслепявал с невиждан разкош и лукс. Когато през 1743 година последователите на Уайтфийлд[6] се отделили от църквата на доктор Котън и основали своя собствена черква срещу Големия мост, където дякон станал доктор Сноу, търговецът се присъединил към тях, макар че не след дълго първоначалният му ентусиазъм поутихнал. От този момент нататък той отново започнал да се грижи за репутацията си, сякаш воден от желанието да разсее тъмния ореол, тегнещ над личността му — онзи зловещ ореол, заради който хората го отбягвали и който можел да сложи край на процъфтяващата му търговия и респективно на благоденствието му.

Отначало гледката на този странен, бледолик мъж, който продължавал да изглежда на средна възраст, въпреки че бил поне на сто и правел всичко възможно, за да се раздели с репутацията си на отблъскваща и неприятна персона, събуждала единствено ненавист и презрение. Ала силата на парите и публичните жестове е такава, че не след дълго отношението към Къруин започнало да се променя — особено след като матросите му престанали да изчезват безследно и той забулил гробищните си разходки в най-дълбока тайна. Мълвата за писъците във фермата на Поутъксет Роуд постепенно заглъхнала, макар че той продължил да купува продукти и добитък в същите огромни количества, както преди. Въпреки това до момента, в който Чарлз Декстър Уорд проучил в библиотеката „Шепли“ сметките и фактурите на своя праотец, на никого и през ум не минало да сравни внушителния брой чернокожи, доставяни редовно от Гвинея чак до 1766 година, с обезпокоително малкия брой на квитанциите, удостоверяващи закупуването им от търговците на роби. За младия Уорд било повече от очевидно, че неговият предтеча бил способен на чудовищна хитрост и изобретателност, когато обстоятелствата го принуждавали да бъде предпазлив и внимателен.

Независимо от това резултатът от тези закъснели усилия бил доста незадоволителен. Жителите на Провидънс не преставали да отбягват Къруин и той си дал сметка, че ако нещата продължават така, в края на краищата ще изгуби всичко. Изследванията и сложните опити, с които се занимавал, изисквали немалко средства, което означавало, че той просто не можел да си позволи да отстъпи дори на крачка от водещото място, което имал в търговския живот на града. Здравият разум диктувал незабавно да промени отношенията си с гражданите на Провидънс, така че хората нито да мълчат в негово присъствие, нито да го отбягват, мърморейки всевъзможни извинения. И бездруго сред служителите му останали единствено най-безпомощните и пропадналите, които никой друг не наемал на работа, а капитаните и боцманите не го напускали само защото търговецът ги държал посредством железни договори, залози, заеми или поверителна информация, засягаща доброто им име, професионалната им чест или дори живота им. В повечето дневници от онова време хората пишели със страх, че благодарение на някакви незнайни магьоснически способи Къруин бил способен да узнава и най-страшните семейни тайни и през последните пет години от живота си той плашел съгражданите си със зловещите си намеци за неща, които би могъл да научи единствено от отдавна мъртвите им родственици.

Някъде по това време всезнаещият търговец решил да предприеме последен отчаян опит да стабилизира положението си сред обществеността на Провидънс. Вечен отшелник, той си наумил да сключи изгоден брак с девойка от семейство с безупречна репутация, за да сложи край на изолацията си. По всяка вероятност Джоузеф Къруин е имал и други основания, за да се реши на тази стъпка, ала те са излизали тъй далеч извън пределите на космическото пространство, че едва документите, открити век и половина след смъртта му, дават известен ключ към разбулване на загадката.

Търговецът добре е съзнавал какъв ужас биха породили опитите му за ухажване у избраната от него дама, ето защо започнал да търси девойка, върху чиито родители да може да окаже натиск. Това не се оказало никак лесно, защото Джоузеф Къруин имал доста високи изисквания към красотата, възпитанието и общественото положение на невестата. В края на краищата търсенето му го отвело до един от най-добрите му старши капитани — вдовецът Дюти Тилингаст, — чиято единствена дъщеря Елиза притежавала всички възможни достойнства, с изключение на шансове за наследство. Капитан Тилингаст бил напълно зависим от Къруин и след един мъчителен и тягостен разговор в къщата на Пауърс Лейн той дал съгласието си за този светотатствен съюз.

По това време Елиза Тилингаст била на осемнайсет години. Тя получила най-доброто образование, което средствата на капитана били в състояние да й осигурят — посещавала училището на Стивън Джаксън, което се намира срещу кметството, а преди да умре от едра шарка през 1757 година, майка й я научила на изкуството на ръкоделието и другите неща, които всяка порядъчна домакиня трябва да знае. И явно тези уроци са били доста плодотворни, защото след кончината й деветгодишното момиче започнало да върти цялото домакинство, подпомогнато единствено от чернокожата прислужница.

Навярно споровете й с баща й по отношение на предложението на Къруин са били доста бурни, но не разполагаме с никакви сведения за това. Общоизвестно е обаче разтрогването на годежа й с младия Езра Уийдън, втори помощник-капитан на кораба „Ентърпрайз“, собственост на Крофърд, както и венчавката й с Джоузеф Къруин на седми март 1763 година в баптистката църква, състояла се в присъствието на най-избраното общество на Провидънс и извършена от преподобния Самюъл Уинсън-младши. „Газет“ отразил това събитие с кратко антрефиле, но то е изрязано или откъснато от повечето съхранени екземпляри. След продължителни търсения в един частен архив Чарлз Декстър Уорд най-накрая успял да открие непокътнат въпросния брой на „Газет“ и се позабавлявал с безсмисления светски жаргон:

„В понеделник вечерта господин Джоузеф Къруин, живеещ в Провидънс, се венча за госпожица Елиза Тилингаст, дъщеря на капитан Дюти Тилингаст. Младата дама, която не е лишена от нито едно Достойнство и това само подчертава Прелестите й, ще украси брачния Съюз и непременно ще го направи Щастлив.“

Кореспонденцията между Дърфи и Арнолд, открита от Уорд в частната колекция на Мелвил Ф. Питърс от Джордж Стрийт малко преди първите пристъпи на безумие да обхванат младежа, се отнася до този период и хвърля интересна светлина върху възмущението, с което жителите на Провидънс са посрещнали бракосъчетаването на толкова различни и неравнопоставени в социално положение хора. В крайна сметка обаче влиянието на рода Тилингаст върху общественото мнение си казало думата и Джоузеф Къруин трябвало търпеливо да приема множество посетители, които в друг случай едва ли би допуснал в дома си. Естествено, би било пресилено да се каже, че хората вече го приемали с отворени обятия, ето защо това бреме увиснало върху съпругата му, но най-важното било, че стената на обществената му изолация най-сетне била срутена веднъж завинаги.

И жена му, и обществеността били удивени от неочакваната промяна в характера на Джоузеф Къруин, от неговите галантни маниери и дружелюбно отношение към околните. В новата му къща на Олни Корт нямало нищо плашещо и въпреки че търговецът продължавал да прекарва доста време във фермата на Поутъксет Роуд, където съпругата му не пристъпила дори веднъж, сега той повече от всякога изглеждал като обикновен човек. Само една личност продължавала да враждува открито с него — Езра Уийдън, чийто годеж с Елиза Тилингаст бил неочаквано разтрогнат. Дълбоко нараненият от този факт младеж се зарекъл публично да отмъсти на оскърбителя си и макар че имал спокоен и мек характер, посветил цялото си съществуване на тази цел — обстоятелство, което не вещаело нищо добро на мъжа, отнел годеницата му.

На 7 май 1765 година се родила Ан — единствената дъщеря на Къруин, — която била кръстена от преподобния Джон Грейвс в Кралската църква. Джоузеф и Елиза преминали към лоното й скоро след бракосъчетанието си, защото той принадлежал към конгрегационистите, а тя — към баптистите[7].

Записът за раждането й обаче е заличен от почти всички църковни регистри и от архивите на кметството, ето защо Чарлз Декстър Уорд трябвало да положи доста усилия, докато открие извлечението за промяната на фамилията на вдовицата, което го подтикнало към още по-пламенно търсене на информация за далечния му родственик и в крайна сметка довело до умопомрачението му. Свидетелството за раждането било открито съвсем случайно, благодарение на кореспонденцията на наследниците с лоялистки настроения доктор Грейвс, който направил копия на всички църковни регистри при напускането на Паството си в навечерието на Революцията. Уорд проверил надеждността на този източник, понеже знаел, че прапрапрабаба му Ан Тилингаст Потър е принадлежала към епископалната църква[8].

Скоро след раждането на момичето, към което Джоузеф Къруин се привързал неудържимо и на което се радвал с изненадваща за затворения му характер спонтанност, търговецът решил да позира за портрет, поръчан при талантливия шотландски художник Козмо Алегзандър. В тези години именитият творец живеел в Провидънс и едва по-късно се преместил в Нюпорт, където се прославил като един от първите учители на Гилбърт Стюарт. Отначало портретът висял на стената на библиотеката в къщата на Олни Корт, ала всички усилия на Чарлз Декстър Уорд да открие следите му се оказали безрезултатни. По това време Джоузеф Къруин сякаш не забелязвал никого и прекарвал цялото си време във фермата на Поутъксет Роуд. Според сведенията, добити от младия Уорд, той бил необичайно развълнуван и напрегнат, сякаш се намирал на прага на феноменално откритие. По всяка вероятност опитите му били свързани с химията или алхимията, защото занесъл в къщата на Поутъксет Роуд всичките си книги, посветени на тези въпроси.

В същото време интересът му към светския живот не намалял и на йота и той не пропускал нито една възможност да помогне на ентусиастите Стивън Хопкинс, Джоузеф Браун и Бенджамин Уест в усилията им да издигнат културното ниво на Провидънс, който се намирал на доста по-ниско ниво от Нюпорт в подпомагането на съвременното изкуство. Търговецът съдействал и на Даниъл Дженкс, основателя на „Газет“ — седмичникът, излизащ всяка сряда, чиято редакция се помещавала в сградата с лика на Шекспир. Господин Дженкс отворил книжарница през 1763 година и без никакво преувеличение може да се каже, че Къруин бил най-големият й клиент. В политическия живот корабовладелецът пламенно поддържал губернатора Хопкинс срещу партията на Уорд, която имала по-силни позиции в Нюпорт, и ярката му реч, произнесена в Хачърс Хол през 1765 г. и насочена срещу отделянето на северен Провидънс като самостоятелен град, унищожила и последните предразсъдъци на съгражданите му и окончателно спечелила симпатиите им.

Единствено Езра Уийдън, който не го изпускал от поглед, се отнасял скептично към тези демонстрации и не спирал да тръби, че Къруин маскира по този начин връзките си с най-зловещите бездни на Преизподнята. Отмъстителният младеж постоянно го наблюдавал, когато се връщал от рейсовете си и прекарвал по цели нощи на кейовете, когато в складовете на търговеца горели светлинки. Друг път успявал да проследи незабелязано малката лодка, която напускала пристана все в потайни доби, а веднъж дори бил жестоко изпохапан от кучетата, които индианските слуги във фермата на Поутъксет Роуд насъскали по неканения си гост.

През 1766 година Джоузеф Къруин се променил за последен път — нещо, което се случило абсолютно неочаквано и не останало незабелязано за жителите на Провидънс. Той захвърлил нетърпеливото очакване като старо палто и с труд потискал изблиците на възторг, обзели съществото му. Сякаш едва се удържал да не закрещи с пълно гърло за откритието си, макар че в крайна сметка предпазливостта му взела връх и той не отронил нито дума за него. Някъде по това време — приблизително от началото на юли — зловещият изследовател започнал да удивлява съгражданите си с информация, погребана ведно с далечните им предци.

От този момент нататък трескавите тайни афери на Къруин сякаш се активизирали с удвоена сила. Все повече и повече негови кораби се отправяли на път, а екипажите им били ръководени от капитани, чиято лоялност към търговеца се дължала не на заплаха от банкрут, а на страх и ужас. Постепенно Къруин се отказал от търговията с роби под претекста, че доходите от нея непрестанно намаляват. Всяка свободна минута той прекарвал на фермата в Поутъксет и сред хората отново плъзнала мълвата, че търговецът броди из местните гробища в часове, когато никой нормален човек не би стъпил там. Това дало повод мнозина да се запитат дали загадъчният им съгражданин наистина е променил привичките си. Езра Уийдън, въпреки че не бил в състояние да следи неотлъчно Къруин заради продължителните си отсъствия, също упорствал в своята ненавист и проучвал всички дела на врага си с необикновена стръв и методичност.

Странните маневри на корабите, принадлежащи на тайнствения търговец, не учудвали никого във времето на Захарния акт[9], когато всеки колонист смятал за свой свещен дълг да се облагодетелства въпреки това законово постановление, възпиращо свободната търговия. Контрабандата била обичайна практика в Нарангасетския залив, ето защо никой не се учудвал на среднощните товаро-разтоварителни дейности. Само че Уийдън, който нощ подир нощ следял баржите и шлеповете, напускащи складовете на Къруин по кейовете в близост до Таун Стрийт, съвсем скоро се убедил, че мъжът, отмъкнал годеницата му, се старае да избегне не само срещите с въоръжените кораби на Негово величество. До 1766 година, когато настъпила последната голяма трансформация у Къруин, в тях превозвали основно оковани чернокожи, които стоварвали на безлюдния бряг на север от Поутъксет, а после ги докарвали във фермата на Къруин и ги затваряли в голямата каменна къща с тесни прорези вместо прозорци. Сетне обаче всичко се променило — шлеповете престанали да докарват роби и Къруин прекратил среднощните си обиколки из залива.

Пролетта на 1767 година отбелязала началото на нещо ново. Баржите отново напускали притихналите кейове посред нощ, само че този път се отправяли доста по-надалеч — до Нанкит Пойнт и дори отвъд. Там приемали товари от неизвестни кораби с най-различен тонаж и предназначение. След това матросите на Къруин отнасяли тези товари до обичайните пунктове на брега, откъдето ги превозвали до фермата и ги заключвали в същата загадъчна каменна сграда, в която преди държали чернокожите роби. Въпросните товари се състояли най-вече от огромни кутии и сандъци, които изглеждали досущ като ковчези заради правоъгълната си форма и големите си размери.

Уийдън неотклонно наблюдавал фермата, посещавайки я почти всяка нощ, като си позволявал известни прекъсвания единствено в случаите, когато земята била покрита от предателски снежец. Дори тогава обаче се стараел да се приближава до стопанството по често използваните пътища и леда, сковал близката рекичка, за да не остави следи. Когато служебните му задължения го принуждавали да отсъства, Езра плащал на един от приятелите си по чашка — Елизър Смит — да поема дежурствата. Двамата били в състояние да пуснат в оборот множество фантастични слухове за Къруин, ала се въздържали от подобни действия, тъй като не искали да привлекат вниманието на търговеца към себе си и да го накарат да засили бдителността си. И Езра, и Елизър били твърдо решени първо да узнаят нещо определено, а после да предприемат съответните мерки.

И по всяка вероятност наистина са открили нещо потресаващо, защото Чарлз Декстър Уорд неведнъж е споменавал пред родителите си, че впоследствие Уийдън е изгорил всичките си дневници. За съществуването им е известно само от откъслечните записки на Елизър Смит и от другите документи и писма, свидетелстващи, че фермата е представлявала само външната черупка на колосална и невъобразима заплаха, чиито измерения са недостъпни за човешкия разум.

Известно е, че Уийдън и Смит отдавна са знаели за множеството тунели и катакомби под фермата, чиито обитатели далеч не се изчерпвали само с двамата индианци от племето на нарангасетите. Голямата каменна къща е запазена и до днес и представлява постройка от средата на седемнайсети век с висок покрив, огромен комин и тесни прозорчета. Лабораторията се е намирала в северната й част — там, където покривът се е спускал почти до земята. Въпреки че сградата е била разположена в близост до множество други постройки, под нея със сигурност е съществувала мрежа от проходи, понеже изпод земята се разнасяли най-различни човешки гласове. Преди 1766 година тези звуци представлявали главно неразбираемо мърморене, негърски шепот и вледеняващи кръвта писъци, а след това всичко се сляло в някаква безкрайна какофония, в която се долавяло ту глухо и покорно примирение, ту яростни викове, последвани от стенания и отчаяни вопли. Хората говорели на най-различни знайни и незнайни езици, ала съдейки по отговорите и заповедите на Къруин, всички те му били добре познати.

Понякога изглеждало, че в къщата има много хора — Къруин, пленниците и стражите, които ги пазели. В редица от случаите Уийдън и Смит не можели да определят на какъв език се говори в мрачното имение, въпреки респектиращите си езикови познания, натрупани по време на многобройните им плавания. И двамата са единодушни обаче, че разговорите напомняли жестоки разпити, по времето на които Къруин изкопчвал с все сили информацията от изплашените или непокорните си пленници.

Все пак Уийдън успял да запише някои интересни подробности, понеже преобладаващата част от разпитите се водели на английски, френски и испански — все езици, които той ползвал без затруднения, — но самите записки са безвъзвратно изгубени. Той обаче разказвал, че като се изключат няколкото отвратителни диалога за престъпления, извършени от предците на едни от най-уважаваните родове в Провидънс, в повечето случаи ставало реч за исторически и научни въпроси и сравнително по-рядко — за далечни места и епохи. Веднъж например при поредния разпит някакъв човек ту крещял като обезумял, ту шепнел изплашено на френски потресаващи подробности за убийството на Черния принц[10] в Лимож през 1370 година, сякаш Къруин изтръгвал с мъчения тайната му. По едно време неостаряващият търговец попитал пленника си — ако може да бъде наречен така — кое всъщност подбудило извършителите на мерзкото деяние: дали Знакът на Козела, открит на олтара в старата римска крипта под катедралата, или Трите думи, произнесени от неизвестен член на Висшия виенски съвет? Като не получил задоволителен отговор, инквизиторът явно прибягнал до крайни мерки, защото след неколкоминутно мълчание се разнесъл чудовищен писък, последван от кошмарен стон, а накрая нещо тежко се стоварило глухо на земята.

Нито Уийдън, нито Смит успели да зърнат какво точно се случвало по време на тези разпити, защото прозорците винаги били закрити от тежки драперии. Веднъж обаче, когато разговорът се водел на някакъв непонятен език, върху завесата паднала сянка, която изплашила Уийдън до дълбините на душата му. Именно тогава оскърбеният от Къруин млад мъж се приближил прекалено близо до прозорците и обезпокоените индианци насъскали по него кучетата си. От този миг нататък Смит и Уийдън не могли да чуят нищо повече и стигнали до заключението, че Къруин е пренесъл заниманията си в подземието.

Езра Уийдън нямал никаква представа кой и кога е изградил сложната система от катакомби, но той самият често посочвал с каква лекота по реката могат да бъдат докарани цели групи работници. Самият Джоузеф Къруин намирал най-различни приложения на многобройните си матроси, които събирал от цял свят. По времето на обилните дъждове от 1769 година двамата приятели не откъсвали поглед от стръмния склон, надявайки се да открият нещо повече за подземните скривалища и в края на краищата търпението им било възнаградено с гледката на множеството човешки и животински кости, отмити от пороите. Естествено, тази находка би могла да бъде обяснена по много начини — все пак ставало дума за стопанство, разположено на територията на древни индиански гробища, — ала Смит и Уийдън имали коренно различно становище.

През януари 1770 година, когато двамата другари все още обсъждали как да тълкуват странните явления, на които се натъквали при наблюденията над фермата на Поутъксет Роуд, се случил инцидентът с кораба „Форталеза“. Вбесен от подпалването на шлепа „Либърти“ в Нюпорт през 1769 година, адмирал Уолъс наредил всички чуждестранни плавателни съдове да бъдат щателно проверявани, в резултат на което Хари Леш, капитан на шхуната „Лебед“, задържал след краткотрайно преследване испанския кораб „Форталеза“, намиращ се под командването на капитан Мигел Аруда и пристигащ в Провидънс с товар от Египет. Плавателният съд бил обискиран, ала вместо обичайната контрабанда открили огромно количество египетски мумии, за чийто получател се сочел морякът „А. Б. В.“, който трябвало да ги натовари на баржа в Нанкит Пойнт. Капитан Аруда не разкрил нищо за самоличността му, понеже смятал, че възложената му пратка е конфиденциална и професионалната му чест го задължава да съхрани поверената му тайна. Вицеадмиралтейството в Нюпорт било изправено пред особен казус — от една страна, товарът бил неконтрабанден, но от друга, бил доставен тайно. В края на краищата чиновниците решили да последват предложението на контрольора Робинсън и да освободят кораба, като в същото време му забранят достъпа до акваторията на Род Айлънд. Впоследствие сред жителите на Провидънс плъзнала мълвата, че „Форталеза“ бил забелязан в Бостънския залив, въпреки че официално той не се е доближавал и на миля от пристанището.

Това произшествие било обсъждано от всички в Провидънс и малцина се съмнявали във връзката между злополучните мумии и Джоузеф Къруин. Целият град знаел за екзотичните му изследвания и необичайните химикали, доставяни от цял свят, а страстта му към гробищата също била пословична, ето защо не се изисквало разюздано въображение, за да се свърже мистериозният търговец с отвратителния товар, който никой друг от Провидънс не би поръчал. Сякаш съзнавайки, че е влязъл в устата на всички, Къруин уж случайно „изтървал“ няколко забележки за химическите свойства на веществата, използвани при мумифицирането на египетските фараони, навярно воден от предположението, че така ще представи цялата афера в по-благоприятна за съгражданите му светлина и тя няма да им се струва толкова шокираща. Уийдън и Смит обаче нито за миг не се усъмнили в истинското значение на случилото се и строили най-различни предположения за дейността на Къруин и него самия.

Следващата пролет изобилствала от проливни дъждове и двамата приятели следили неотклонно бреговете на реката зад фермата на Къруин. Пороите изронили склоновете и оголили невъобразимо количество кости, макар че в интерес на истината не било открито нищо, което дори да загатва за подземни помещения или коридори. Въпреки това от малкото рибарско поселище Поутъксет, разположено на километър и половина надолу по течението на реката, започнали да се разнасят странни слухове. Жителите му разказвали за онова, което течението на реката (носеща същото название като селцето) влачело със себе си — от време на време очертанията му се мярвали сред мътните води и някакви неща, които уж не би трябвало да крещят, надавали приглушени, гъргорещи писъци през пълните си с вода усти. Тези слухове накарали Смит — по това време Уийдън бил на плаване — да се втурне към фермата на Къруин, за да потърси някакви доказателства, ала така и не успял да открие никакви улики. Той дори започнал да разкопава изронената, отмита от проливните дъждове земя, воден от натрапчивата мисъл за съществуването на подземните проходи, но скоро захвърлил лопатата, разочарован от липсата на какъвто и да е напредък. Може ли обаче някой да каже със сигурност, че именно разочарованието, а не страхът от някакъв напредък го е накарал да преустанови дейността си? Интересно е да се поразсъждава и над това, как би постъпил на негово място приятелят му Езра Уийдън, чието желание за отмъщение продължавало да разяжда душата му със същата сила, с която се разгоряло още в мига, в който узнал, че годеницата му Елиза Тилингаст всъщност ще се омъжи за Джоузеф Къруин.

През есента на 1770 година Уийдън решил, че е настанало време да оповести откритията си. Той вече разполагал с достатъчно факти, за да сглоби цялостна картина, както и със свидетел, който опровергавал възможността те да са плод на ревност и желание за отмъщение. За свой първи слушател младият мореплавател избрал Джеймс Матюсън, капитан на кораба „Ентърпрайз“, който, от една страна, добре го познавал, за да се усъмни в искреността му, а от друга — бил достатъчно влиятелен в града и всички щели да се вслушат в думите му.

Разговорът се състоял на втория етаж на намиращата се недалеч от кейовете кръчма на Сабин в присъствието на Елизър Смит, който потвърждавал всяка дума на Уийдън, и може да се каже, че към края му старият морски вълк бил сериозно впечатлен. Подобно на повечето жители на Провидънс, Матюсън гледал с недоверие на Джоузеф Къруин и откритията на младия помощник-капитан само затвърдили подозренията му. След като изслушал събеседниците си, командирът на „Ентърпрайз“ ги накарал да се закълнат, че няма да проронят и дума за онова, което са узнали. Той самият възнамерявал да предаде тази информация на десетина от най-образованите и благонадеждни граждани на Провидънс — като поговори с всеки на четири очи, — след което да изслуша мненията им и да последва съветите им. При всички случаи секретността на начинанието била от жизненоважно значение, защото полицията не била в състояние да стори нищо, а лесно възбудимото население по-скоро би навредило, отколкото да помогне. Никой не искал да избухне паника, подобна на онази в Сейлъм преди стотина години, когато изстъпленията достигнали нечувани измерения; в края на краищата именно те довели Джоузеф Къруин в Провидънс.

Джеймс Матюсън смятал, че най-разумно било да уведомят следните хора: доктор Бенджамин Уест, чийто труд за транзита на Венера го дарил със слава на сериозен учен; преподобния Джеймс Манинг, директор на колежа, който неотдавна пристигнал от Уорън и се настанил в новото училище на Таун Стрийт, докато строителите довършат дома му на хълма над Презбитериън Лейн; бившия губернатор Стивън Хопкинс, член на философското дружество в Нюпорт и изключително ерудирана личност; Джон Картър, издател на „Газет“; четиримата братя Браун — Джон, Джоузеф, Никълъс и Моузес, известни градски магнати (сред тях Джоузеф имал задълбочени научни интереси); стария доктор Джабез Боуън, който се славел с високата си образованост и разполагал с информация от първа ръка за странните поръчки на Къруин, и — не на последно място — капитан Ейбрахам Уипъл, командир на капер[11], който бил пословичен със своята необикновена храброст и сила и при необходимост би могъл светкавично да поведе активни действия. В случай на необходимост Джеймс Матюсън би могъл да събере тези мъже за колективно обсъждане на проблемите и да възложи върху тях отговорността за решението дали да информират губернатора Джоузеф Уонтън, живеещ в Нюпорт, преди да предприемат решителни действия.

Мисията на капитан Матюсън се оказала изключително успешна. Въпреки че един или двама от избраните от него хора останали скептично настроени към по-мистичните моменти от твърденията на Уийдън, всички били единодушни, че се налагало да вземат тайни и координирани мерки срещу Къруин, който представлявал заплаха за благосъстоянието на града и колонията и трябвало да бъде унищожен на всяка цена.

В края на декември 1770 година именитите граждани на Провидънс се срещнали в дома на Стивън Хопкинс, за да обсъдят неотложните мерки. Записките на Уийдън, които той лично връчил на капитан Матюсън, били внимателно прочетени и двамата със Смит били привикани да осветлят някои детайли. Всички присъстващи били обхванати от страх, но този страх бил скован в желязната броня на мрачната решителност, която най-добре от всички изразил капитан Ейбрахам Уипъл. Събралите се взели решение да не известяват губернатора за бъдещите си действия, понеже законът нямало да им помогне с нищо. Точно обратното — по-скоро би им попречил. Всички били единодушни, че Къруин не бил човек, който просто така да бъде изселен от Провидънс; дори и половината от сведенията на Уийдън да били верни, зловещият търговец пак бил способен да стовари чудовищни злини върху доскорошните си съграждани. А ако търговецът се съгласял да напусне доброволно града, той просто щял да пренесе пъклените си занимания на друго място. Били сурови и жестоки времена и тези мъже, закалени в службата си на кралските кораби, нямало да се спрат пред нищо, за да изпълнят дълга си; нещо повече — те били твърдо решени да сторят всичко по силите си, включително и това да дадат живота си, за да спасят родния си град от това чудовище.

Планът бил следният: Къруин трябвало да бъде изненадан във фермата на Поутъксет Роуд. Капитан Матюсън щял да изпрати там голям отряд опитни моряци (предимно матроси, закалени в каперските набези на Ейбрахам Уипъл), който да поеме контрол над ситуацията, като в същото време даде на тайнствения търговец шанс да осветли загадъчната природа на заниманията си. В случай че се окаже умопобъркан безумец, забавляващ се с водене на разговори със самия себе си, преправяйки гласа си, така че да звучи като различни личности, щели да го изпратят там, където му се полага — в психиатрична клиника. А ако нещата са по-сериозни и подземните ужаси са реалност, то той и цялото му обкръжение във фермата трябвало да умрат. При това се налагало оглавената от капитан Матюсън операция да бъде проведена в абсолютна секретност, за да не могат съпругата на Къруин и баща й да заподозрат нещо.

Докато всички тези неща били обсъждани, Провидънс бил разтърсен от тъй ужасно и необяснимо събитие, че в продължение на известно време жителите на околността говорели само за това. В една лунна януарска нощ, когато земята била покрита от дебел слой сняг, над реката и на хълма се разнесли такива вопли, че хората наскачали от постелите си и се прилепили към прозорците. Жителите на Уейбосет Пойнт зърнали някакво голямо и бяло същество, което се носело стремително по снега пред кръчмата „Главата на турчина“. В далечината залаяли кучета, ала всичко свършило също толкова неочаквано, както и започнало. Мъжете изскочили на улиците с фенери и мускети в ръце, но издирванията им не се увенчали с успех.

На следващата сутрин обаче на леда край южните подпори на Големия мост било открито голото тяло на непознат мъж. Той бил огромен и мускулест — истински исполин — и видът му изпълнил със суеверен страх по-възрастните жители на Провидънс. С трепет в гласа си те си разменяли ужасни догадки, защото в застиналите изкривени черти на мъртвеца се откривала поразителна прилика с един техен съгражданин, издъхнал преди повече от половин век.

Езра Уийдън бил сред тези, които намерили тялото. Кучешкият лай през нощта не му давал мира и младият мъж поел по Уейбосет Стрийт, прекосявайки моста Мъди Док, воден от желанието да разгледа по-добре местността, откъдето се разнасяли воплите. Някогашният годеник на Елиза Тилингаст имал странно предчувствие, което не го подвело — щом стигнал до покрайнините на града, където започвал Поутъксет Роуд, той забелязал на снега извънредно любопитни следи. Съдейки по онова, което се разкривало пред очите му, голият гигант бил преследван от множество кучета и хора и за изобретателния Езра не представлявало никаква трудност да проследи обратния им път. Следите прекъсвали с наближаването на Провидънс — явно преследвачите не изгаряли от желание да нахлуят в пределите на града. Уийдън мрачно се усмихнал, твърдо решен да доведе докрай започнатото, и поел по дирята. Както и предполагал, тя го отвела до фермерската къща на Джоузеф Къруин, чийто двор представлявал невъобразима плетеница от всевъзможни следи и отпечатъци.

Да се проявява подобен интерес към фермата в разгара на деня, обаче било опасно, ето защо Уийдън побързал да се върне в града. Той веднага отишъл да разкаже за случилото се на доктор Боуън, който вече бил направил аутопсия на странния труп и открил нещо, което го изпълнило с абсолютно недоумение. Исполинът сякаш никога не бил използвал храносмилателните си органи, а кожата му била изключително груба и пореста и изобщо не приличала на нормална.

Впечатлен от изплашения шепот на старците, провокиран от приликата на мъртвия с отдавна издъхналия ковач Даниъл Грийн, Уийдън проучил въпроса и узнал, че праправнукът му Аарон Хопин всъщност служил като завеждащ товара на един от корабите на Къруин. Младият мъж започнал да задава въпрос подир въпрос и в края на краищата научил къде бил погребан Грийн. Още същата нощ десетина мъже отишли на старото северно гробище на Херъндън Лейн и разкопали стария гроб. Когато отворили ковчега обаче, той се оказал празен.

Междувременно на всички пощальони в околността било наредено да задържат кореспонденцията на Джоузеф Къруин и скоро след появата на огромния мъртвец било открито писмо от някой си Джедедая Орн от Сейлъм, което накарало Джеймс Матюсън и съратниците му сериозно да се замислят. В своите дневници Чарлз Декстър Уорд е преписал и запазил откъси от него. Ето какво гласят те:

„Радвам се, че не сте изоставили Предишните си занимания и не мисля, че Хътчинсън ще успее да постигне повече в Сейлъм. Естествено, той не съумя да възсъздаде Нищо, освен жив Ужас, от онова, с което разполагаше. Изпратеното от вас не свърши Работа, дали заради липсата на Нещо, или заради неправилно Записани от вас, или Произнесени от мен слова. В уединението си съм обречен на Неуспех. Нямам достатъчно познания по Химия, за да следвам изкуството на Борелий, и не мога да прочета по съответстващия начин препоръчаната от вас седма книга на «Некрономикон». Съветвам ви обаче да бъдете предпазлив по отношение на Избора си кого призовавате, понеже ви е Известно какво е писал господин Матър в своята «Маргиналия» и сам можете да прецените правотата на твърденията му. Отново и отново ви повтарям — не призовавайте Оногова, когото не сте в състояние да удържите, защото Той може да ви стори нещо, срещу което цялата ви Власт да се окаже безполезна. Бъдете доволен и от малкото — ако Висшият не пожелае да ви Отвърне, обърнете се към Низш, за да не се озовете вие под чудовищната Власт на Призования от вас. Сериозно се обезпокоих, когато прочетох онова ваше писмо, в което ми разказахте как сте узнали какво всъщност е криел Бен Заристнатмик в Абаносовото си ковчеже, понеже се досетих от кого сте научили тази информация. Отново ви моля да ми пишете на името Джедедая, а не на Саймън. Тук Човек не може да живее твърде дълго и вие знаете за моя План да се върна отново в облика на своя Син. Очаквам с нетърпение да ме Запознаете с онова, което Черният човек е узнал от Силван Коцидий в Криптата под Римската стена, и ще ви бъда безкрайно благодарен, ако ми предоставите онзи Ръкопис, за който ми говорихте.“

Друго — този път неподписано — писмо от Филаделфия също породило редица въпроси, особено следния му пасаж:

„Ще се погрижа да натоваря заръчаните от вас неща само на вашите Кораби, но затрудненията произтичат от това, че не зная кога точно да ги очаквам. В съвместното ни Дело искам само едно, ала трябва да съм сигурен, че съм ви разбрал правилно. Налага се непрекъснато да ме държите в течение, така че нито една Част да не бъде изгубена — в противен случай ще бъде невъзможно да получим желаните Резултати, — но, за съжаление, сам знаете колко трудно е да сме сигурни в каквото и да било. Твърде Рисковано, а и Тежко е да се изнесе цял Ковчег, а и в Града (имам предвид катедралите Свети Петър, Свети Павел, Света Мария и църквата на Христос Спасителя) това е невъзможно. Зная колко Несъвършени бяха възсъздадените през Октомври и колко много живи Образци бяхте принудени да използвате, преди да откриете правилния Метод през лето 1766-о; ето защо оставам ваш Ученик във всички Деяния. Очаквам с нетърпение корабите ви и всеки ден дежуря на кея на господин Бидъл.“

Третото подозрително писмо било написано на неизвестен език с неизвестна азбука. В дневника на Смит, намерен от Чарлз Декстър Уорд, е съхранено едно-единствено копие (при това в ужасно състояние). Учените от университета „Браун“ в крайна сметка са разпознали писмеността като амхарска или абисинска[12], макар че не са успели да разберат нито дума.

Нито едно от тези писма не било доставено на Къруин. Съвсем скоро обаче станало известно, че от Сейлъм е изчезнал някой си Джедедая Орн, което означава, че жителите на Провидънс се захванали сериозно с делото си. В Пенсилванския исторически музей също се пазят няколко любопитни писма, получени от доктор Шипън, в които става въпрос за някакъв подозрителен субект, намиращ се във Филаделфия.

Кампанията по унищожението на Джоузеф Къруин се разгръщала бавно, но сигурно. Опитните морски вълци на Ейбрахам Уипъл не изпускали от очи кейовете и складовете на търговеца, като се стараели да бъдат максимално незабележими. Въпреки всички предохранителни мерки обаче Къруин сякаш бил надушил нещо, защото никой не го бил виждал толкова обезпокоен и угрижен. Каретата му сякаш непрекъснато сновяла между градския му дом и къщата на Поутъксет Роуд — очевидци твърдят, че са я забелязвали в движение дори в потайна доба, — а на лицето му не останала и следа от доскорошната лъчезарна усмивка. Най-близките съседи на фермата му — семейство Фенър — зърнали една нощ ярък лъч светлина, надигнал се към черното небе от капандурата в покрива на тайнственото каменно здание с подобни на бойници прозорци, за което съобщили незабавно на Джон Браун в Провидънс. Господин Браун, който поел водачеството над групата граждани, решили да изтрият Джоузеф Къруин от Провидънс, уверил семейство Фенър, че в най-близко бъдеще ще бъдат взети решителни мерки срещу зловещия им съсед.

Браун сметнал това за необходимо, понеже те, така или иначе, щели да станат свидетели на нападението над фермата, само че им обяснил ситуацията по съвсем друг начин. Казал им, че Къруин е шпионин на нюпортските митничари, които били ненавиждани от всички шкипери, търговци и фермери в Провидънс. Не е известно дали семейство Фенър са му повярвали, но важното е, че приели с готовност тази версия и господин Браун им заръчал да наблюдават непрекъснато фермата, известявайки го за всичко, което се случва там.

Вероятно развръзката се ускорила от обстоятелството, че Къруин засилил бдителността си и предприел нови мерки, както свидетелствала и появата на онзи среднощен лъч над къщата. От дневника на Смит научаваме, че в десет часа вечерта в петък, 12 април 1771 година, около стотина мъже се събрали в голямата зала на кръчмата „Златен лъв“ в Уейбосет Пойнт, собственост на Тарстън. От групата, сформирана от капитан Джеймс Матюсън, освен него там били Джон Браун, доктор Боуън с хирургическия си комплект, директорът на колежа Манинг (той се появил без знаменитата си перука, смятана за най-пищната в колониите), губернаторът Хопкинс (загърнат в черен плащ и придружен от брат си Изех, когото посветил в тайната мисия със съгласието на останалите), Джон Картър и капитан Уипъл, който трябвало да поведе бойния отряд.

Отначало те се уединили в задната стаичка, след което Ейбрахам Уипъл отишъл в голямата зала, за да вземе последната клетва от моряците си и да им даде финалните си указания. Елизър Смит се намирал в стаята с главните заговорници и очаквал пристигането на Езра Уийдън, чиято задача се изразявала в това, да не изпуска Къруин от очите си и да съобщи незабавно на съратниците си, ако търговецът реши да напусне градския си дом и да се отправи към фермата на Поутъксет Роуд.

Около десет и половина вечерта от Големия мост се дочуло чаткане на копита, след което шумът постепенно заглъхнал в посока към моста Мъди Док. От този миг нататък необходимостта да чакат появата на Езра Уийдън, за да узнаят накъде се е насочил вещерът, отпаднала, но младият мъж се появил след по-малко от минута. Без да губят време, бойците и моряците, въоръжени с мускети, ловни пушки и харпуни се строили безмълвно на площада пред кръчмата. Уийдън и Смит също били сред тях, заедно с капитан Уипъл, капитан Изех Хопкинс, капитан Джеймс Матюсън, Джон Картър, Джеймс Манинг, доктор Боуън и Моузес Браун. Всички тези именити граждани на Провидънс и стотината матроси се отправили на път, а с всяка следваща стъпка на лицата им се изписвали все по-мрачни изражения. Те прекосили моста Мъди Док и поели по Броуд Стрийт, която щяла да ги отведе до Поутъксет Роуд.

Подир час и четвърт бойната група пристигнала, съгласно предварителната уговорка, пред имението на семейство Фенър, за да се запознае с последните известия около набелязаната жертва. Къруин дошъл във фермата си преди половин час и странната светлина отново озарила покрива и се издигнала към небето, въпреки че прозорците останали тъмни. В този миг още един лъч проблеснал в мрака и се насочил към южната част на небосклона, посявайки зловещо предчувствие в сърцата на всички присъстващи.

Капитан Уипъл заповядал на бойците си да се разделят на три отряда. Първият, който се състоял от двайсет души под командването на Елизър Смит, трябвало да отиде при реката и да охранява пристана, в случай че Къруин получи неочаквано подкрепление, докато вестоносецът не им донесе друга заповед. Вторият отряд също наброявал двайсет души и бил ръководен от капитан Изех Хопкинс; неговата задача била да се промъкне безшумно в речната долина зад фермата на Къруин и да разбие с брадви или изстрели дъбовата врата, извеждаща на стръмния бряг. А третият отряд, чиято численост била най-голяма (шейсет мъже), трябвало да се заеме с хълма и всички постройки, намиращи се в стопанството. Една трета от него, водена от капитан Джеймс Матюсън, щяла да се насочи към тайнственото каменно здание с тесните, подобни на бойници прозорци; втората третина (под командването на капитан Уипъл) имала за цел фермерския дом, а междувременно останалите двайсетина души щели да обкръжат стопанството и да чакат решаващия сигнал.

При единично изсвирване групата, отправила се към речния бряг, трябвало да разбие вратата и да вземе в плен всички, които се намирали зад нея. А две изсвирвания обозначавали заповед членовете й незабавно да се втурнат в подземието и да се сблъскат с враговете, притичвайки се на помощ на съратниците си. Отрядът, изпратен към загадъчното каменно здание бил длъжен да действа горе-долу по същия начин: при едно изсвирване — нахълтване с взлом, а при две — спускане под земята и съединяване с другите групи. Сигнал от три изсвирвания означавал светкавично завръщане на резервната бойна единица, разделянето й на две дружини от по десет човека и нахлуване в системата от подземни тунели през фермерската къща и каменната сграда с тесните прозорци. Ейбрахам Уипъл не се съмнявал и на йота в съществуването на катакомбите, ето защо не предвидил резервен план. Евентуалният проблем, от който се опасявал, бил запасният отряд да не различи добре звуковия сигнал, но в такъв случай адекватната комуникация между бойните единици щяла да бъде подсигурена чрез вестоносец.

Моузес Браун и Джон Картър се отправили заедно с капитан Хопкинс към речния бряг, а директорът на колежа Джеймс Манинг трябвало да съпровожда капитан Матюсън в каменното здание. Доктор Боуън и Езра Уийдън оставали на разположението на капитан Уипъл, за да щурмуват заедно с него фермерската къща. Било решено атаката да започне веднага след като вестоносецът на капитан Хопкинс донесе на Ейбрахам Уипъл известие за готовността на Хопкинс и неговия отряд. Тогава водачът на операцията щял да даде сигнал чрез единично отчетливо изсвирване, подир което всички дружини щели да се хвърлят в изпълнение на тактическите си задачи. Малко преди един след полунощ трите групи напуснали стопанството на Фенърови и се заели с реализацията на предначертания план.

Елизър Смит, който бил в първия отряд, отразил в дневника си някои интересни подробности от акцията. След продължително очакване на брега на реката, прекъснато от еднократен далечен сигнал, до слуха му достигнал странен приглушен рев, придружен от писъци и силен взрив, идващи от същата посока. По-късно един от спътниците му доловил още изстрели в далечината, а известно време след това самият Смит чул как въздухът сякаш потреперил от произнасянето на чудовищни, титанични слова.

Малко преди изгрев-слънце един вестоносец с изпито лице и изплашен поглед, от чиито дрехи се излъчвал зловещ и непонятен мирис, дошъл при тях и им казал, че е най-добре всички да си идат по домовете и да забравят завинаги за среднощната си експедиция и оногова, когото наричали Джоузеф Къруин. В този потресен човек имало нещо, което убедило бойците по-силно от всякакви думи; също като останалите, и той бил опитен моряк и мнозина го познавали, но след тази нощ душата му като че ли станала друга и до края на живота си странял от хората, сякаш някаква тъмна сила го жигосала завинаги с проклятието си.

Подобна била съдбата и на другите бойци, които преминали през зловещата обител на кошмара и с които отрядът на Смит се срещнал впоследствие. У всички тях настъпила някаква неизразима промяна, като че ли били изгубили или придобили нещо от изключително значение за вътрешния им свят. Те сякаш видели, чули или почувствали нещо, което не било предназначено за смъртните, и така и не могли да забравят за това. Гледката на вестоносеца, дошъл при отряда на Смит, изпълнила мъжете с необясним страх и запечатала завинаги устите им. Жителите на Провидънс не успели да изкопчат от тях почти никаква информация за случилото се и дневникът на Елизър Смит е единственият писмен документ, останал от експедицията, започнала от кръчмата „Златен лъв“ в тази звездна пролетна нощ.

Чарлз Декстър Уорд обаче съумял да открие косвени доказателства в писмата на Фенърови, до които успял да се добере в Ню Лондон, където, както му било известно, живеела друга издънка на тази фамилия. Както изглежда, Фенърови, от чието стопанство се откривал нелош изглед към съседната ферма, са наблюдавали отдалечаващите се редици на бойците и са чули яростния лай на кучетата на Къруин, както и първия сигнал на Ейбрахам Уипъл. Почти веднага след това нова светлинна експлозия озарила покрива на каменното здание, последвана от втори сигнал; тогава въздухът бил раздран от приглушени изстрели и онзи ужасен вой, който Люк Фенър изобразил в писмата си като „УОООООООРРРРР-РУОООООООРРР“. В този рев имало нещо, което не можело да се предаде с никакви букви, и Люк Фенър писал, че майка му паднала в несвяст в мига, в който го чула. Сетне воят се повторил още веднъж, макар и не толкова силно, мускетите отново загърмели и откъм реката отекнал силен взрив.

След около час всички кучета в околността залаяли като бесни и земята започнала да се тресе — Люк Фенър споменава, че сребърните свещници на полицата над камината зазвънели и един от тях дори се катурнал на земята. Въздухът се изпълнил със силна миризма на сяра и бащата на Люк казал, че чува и трети сигнал, макар че никой друг не го доловил. Отново отекнали приглушени изстрели от мускети и някой закрещял; това обаче не било вик, а смесица от отвратителна кашлица, гърлено ръмжене и клокочещи хрипове, която продължила изключително дълго и процепила въздуха със смразяваща сила.

Сетне на мястото на фермата сякаш изригнал гигантски пламък и там се появила огнена фигура. Хората закрещели отчаяно, а мускетите отново загърмели. Фигурата се строполила на земята, но почти веднага се появил и втори огнен силует. Фенър записал, че дори различил няколко думи, изкрещени с невъобразим ужас и безпределно отчаяние: „Защити, Всемогъщи, Агнеца свой!“.

Бойците отново открили огън и второто същество също паднало на земята. В продължение на близо четирийсет и пет минути царила тишина. После невръстният Артър Фенър, по-малкият брат на Люк, внезапно извикал, че вижда „червена мъгла“, която се издигала от прокълнатата ферма към звездите. Никой, освен детето не видял този феномен, ала Люк пише, че трите котки, намиращи се в помещението, изведнъж били обхванати от панически страх, гърбовете им се извили като дъги и козината им настръхнала.

След пет минути задухал леден вятър, понесъл нетърпимо зловоние, но то бързо се разсеяло и поради тази причина никой от хората на брега и в селището Поутъксет не го доловил. Фенърови за пръв път се сблъсквали с подобно нещо — сякаш стоели на ръба на разкопан гроб. В същия миг чули онзи ужасен глас, който нямало да забравят до края на живота си. Той прогърмял от небето, сякаш бил настъпил Денят на страшния съд, и когато затихнал, се чуло как звънтят стъклата в прозорците. Гласът бил нисък, звучен и властен като музика на огромен орган, ала в същото време бил зъл като забранените книги на арабите.

Никой не разбрал изреченото от него, защото думите били произнесени на непознат език, но въпреки това Люк Фенър се постарал да запише онова, което чул: „ДИЕСМИЕС — ДЖЕШЕТ — БОНЕДОСЕФ — ЕДУВЕМА — ЕНТТЕМОСС“. До 1919 година нито един човек не намерил нищо интересно в тези звукосъчетания и Чарлз Декстър Уорд пръв разпознал думите, които Мирандола[13] с трепет нарича най-ужасното заклинание в цялата черна магия.

На този дяволски призив отвърнал човешки глас — но не на един човек, а цял хор от гласове, — след което към зловонието се прибавила още някаква нетърпима миризма. Чул се вой, който изобщо не приличал на предишните викове — той ту се усилвал, ту заглъхвал, — и накрая преминал в нещо като истеричен пъклен кикот. Сетне сякаш от десетки човешки гърла се изтръгнали вопли на безпределен ужас и ярост, които били чути съвършено ясно въпреки очевидната дълбочина, откъдето извирали, и се възцарила гробовна тишина. Задушлив дим се виел към нощното небе и затъмнявал звездите, въпреки че никъде не се забелязвала и следа от пожар, а на другия ден всички постройки на Къруин си стоели непокътнати по местата, сякаш нищо не се било случило.

Около разсъмване двама моряци, от чиито дрехи се излъчвало ужасно зловоние, похлопали на входната врата на Фенърови и помолили за бъчонка ром, за която заплатили щедро. Единият от тях казал, че с Джоузеф Къруин е свършено веднъж завинаги, а те не трябва да продумат никому ни дума за случилото се в тази ужасна нощ. Този матрос едва ли имал правото да заповядва на свободните граждани какво да правят, но във вида му имало нещо, което излъчвало авторитет и респект. Поради тази причина единственият източник на информация за събитията във фермата на Поутъксет Роуд си остават случайно съхранените писма на Люк Фенър, които той изпратил до родственика си в Кънектикът с горещата молба да ги унищожи веднага след като ги прочете.

Небрежното отношение на въпросния родственик към молбата на Люк попречило на писмата да потънат във вечно забвение. След продължителните си и безкрайни беседи с жителите на Поутъксет Чарлз Декстър Уорд бил в състояние да добави към разказа на младия Фенър само една подробност. Старият Чарлз Слокъм му казал, че до дядо му бил стигнал слухът за овъглен, обезобразен до неузнаваемост труп, намерен на полето седмица след обявяването на Джоузеф Къруин за мъртъв. Тази мълва се запечатала в умовете на рибарите от Поутъксет, защото тялото, доколкото можело да се съди по състоянието му, не принадлежало нито на човек, нито на животно.

Нито един от мъжете, взели участие в среднощната операция, не проронил и дума за нея впоследствие, ето защо всичко, което ни е известно, идва от хора, нямащи пряко отношение към последния сблъсък. Има нещо плашещо в начина, по който бойците заличили всички спомени за събитията от онази априлска нощ.

Осем матроси били убити и семействата, които не получили телата на близките си, трябвало да се задоволят с разказа за стълкновението с митничарите. Със същата причина обяснили и множеството рани, внимателно промити и бинтовани от доктор Джабез Боуън, който придружавал бойните отряди. Най-трудна за обяснение се оказала противната, нямаща никакъв аналог миризма, струяща от дрехите на матросите и жителите на Провидънс си шушукали какви ли не догадки за произхода й.

От водачите на експедицията най-много пострадали капитан Ейбрахам Уипъл и Моузес Браун и писмата на жените им потвърждават какво изумление и любопитство предизвиквали раните им. Освен това всички участници в събитията във фермата на Поутъксет забележимо остарели и помръкнали след онази зловеща нощ. За щастие, те били силни мъже и хора на действието, чиято искрена вяра и непоклатими морални ценности им помогнали да преодолеят потреса и да продължат напред. В този случай интроспективният, вглъбен характер и склонността към самоанализ и подлагане на съмнения на утвърдените истини само биха отворили черните бездни на безумието пред заличителите на Джоузеф Къруин.

Овдовялата Елиза Къруин получила запечатан оловен ковчег с доста необичаен вид — по всяка вероятност открит във фермата, — където, както й съобщили, лежало тялото на покойния й съпруг. Джон Браун я убедил, че търговецът загинал по време на сблъсъка с митничарите и я помолил да не говори много за това от съображения за сигурност. Това било последното, което се чуло за кончината на Джоузеф Къруин, откъдето се вижда, че Чарлз Декстър Уорд разполагал само с един смътен намек, въз основа на който по-късно изградил цялата си теория.

Нишката, в която се вкопчил младият Уорд, всъщност представлявала подчертан с трепереща ръка пасаж от задържаното писмо на Джедедая Орн, което впоследствие било частично преписано от Езра Уийдън. Въпросното копие било открито у потомците на Елизър Смит и можем само да гадаем дали Уийдън го е дал на приятеля си, за да осветли пъкления замисъл на Къруин или то се е озовало още по-рано в ръцете на Смит и той самият е подчертал откъса, след като е узнал това-онова от някогашния годеник на Елиза Тилингаст. Ето какво гласи пасажът, за който иде реч:

„Отново и отново ви повтарям — не призовавайте Оногова, когото не сте в състояние да удържите, защото Той може да ви стори нещо, срещу което цялата ви Власт да се окаже безполезна. Бъдете доволен и от малкото — ако Висшият не пожелае да ви Отвърне, обърнете се към Низш, за да не се озовете вие под чудовищната Власт на Призования от вас.“

Тези редове навярно са подхранили въображението на Чарлз Декстър Уорд. По всяка вероятност през ума му е минала мисълта, че победеният окултист би могъл да призове на помощ незнайни сили, което автоматично го е отвело към друга мисъл — че въпреки всички уверения в противното, не било изключено жителите на Провидънс да не са успели да погубят Джоузеф Къруин.

Ръководителите на експедицията положили немалко усилия, за да изтрият всички спомени за убития както от умовете на хората, така и от документите на Провидънс. В началото не били настроени толкова непоколебимо и позволили на вдовицата, баща й и дъщеричката й да останат в неведение относно истината за Джоузеф Къруин, ала капитан Тилингаст бил проницателен човек и след като съпоставил блуждаещите слухове, заповядал на дъщеря си и внучката си да променят на всяка цена фамилията си. Той изгорил семейната библиотека на търговеца и всичките му документи и дори заличил името му от надгробната плоча. Навярно решимостта му да унищожи всичко, напомнящо за зловещия му зет, е била продиктувана и от близкото му приятелство с Ейбрахам Уипъл, от когото Тилингаст е бил в състояние да почерпи предостатъчно сведения за Къруин.

Госпожица Тилингаст, както започнала да се нарича Елиза Къруин от 1772 година насетне, продала къщата на Олни Корт и се преместила заедно с баща си на Пауър Лейн, където живяла до кончината си през 1817 година. Фермата на Поутъксет Роуд била отбягвана от всяка жива душа и скоро потънала в запустение, а сградите се пропукали и се превърнали в руини. През 1780 година тухлените и каменните постройки все още били запазени, но сто години по-късно — през 1880 — от тях останали само безформени купчини от покрити с мъх камъни и ронливи тухли. Никой не смеел да се приближи до храстите на речния бряг, зад които навярно гниела дъбовата врата, водеща към хълма, и никой не се опитвал да си припомни обстоятелствата, при които Джоузеф Къруин напуснал сътворения от самия него кошмар.

Единствено старият капитан Уипъл промърморил веднъж под носа си в кръчмата:

— Чумата да го тръшне кучият му син… На кой нормален човек ще му е до смях, когато крещи… Ами ако проклетникът е скрил някой коз в ръкава си… Да зависеше от мен, щях да изгоря всичките му къщи…

[1] В края на седемнайсети век в северноамериканските колонии на Англия ловът на вещици се превръща в масова истерия. Градчето Сейлъм, разположено недалеч от Бостън, влиза в историята като сцена на най-мащабния вещерски процес — по подозрения във връзки с нечистите сили са арестувани над двеста души, от които деветнайсет биват обесени, а един е инквизиран до смърт — Б.пр. ↑

[2] Филип Парацелс (1493–1541) — лекар и естествоизпитател, който пръв подлага на съмнение идеите и методите на древните лечители; Георг Бауер Агрикола (1494–1555) — немски учен, яростен критик на алхимията; Йохан Баптист ван Хелмонт (1577–1644) — фламандски химик, последовател на Парацелс; Якоб Силвиус (1478–1555) — френски анатом, провеждал изследвания върху човешки трупове; Йохан Рудолф Глаубер (1604–1670) — немски химик и лекар; Робърт Бойл (1627–1691) — английски химик и физик, основал в Лайден голяма клинична школа; Бурхаве (1668–1738) — холандски лекар, ботаник и химик, противник на алхимията; Йохан Бехер (1635–1682) — професор по химия, опитвал се с помощта на различни алхимични опити да открие т. нар. огнена материя; Георг Щал (1659–1734) — немски химик и лекар, формулирал първата обща химическа теория — Б.пр. ↑

[3] Хермес Трисмегист (Триждивелик) — легендарен античен мъдрец, окултист и маг; Ал Джабер — арабски учен и алхимик; Артефий — средновековен алхимик, съставил рецепта за добиване на философски камък; Раймонд Лулий (1235–1315) — каталунски философ, теолог и поет; Роджър Бейкън (1214–1292) — английски философ и естествоизпитател; Робърт Флъд (1574–1637) — английски лекар и естествоизпитател; Йохан Тритемий (1462–1516) — немски мислител, писал върху редица въпроси от алхимията — Б.пр. ↑

[4] Порт Роял — град на остров Ямайка, получил широка известност през втората половина на седемнайсети век като център на търговията с роби и „пиратска столица“ на Карибския басейн — Б.пр. ↑

[5] Френските владения на територията на днешна Канада, завладени от англичаните по време на Седемгодишната война — Б.пр. ↑

[6] Джордж Уайтфийлд (1714–1770) — един от създателите на сектата на методистите, отделила се от англиканската църква. През 1738 година Уайтфийлд се преселва в Америка и след две години основава религиозно-политическото движение на „партикуларистите“ — Б.пр. ↑

[7] За да не разваля отношенията си с голямата протестантска общност в града, Къруин е преминал към официалната църква, която избягвала конфликтите с по-радикалните протестантски направления — Б.пр. ↑

[8] В Америка наричат така англиканската църква, която в Англия има статут на официална и е по-близо до католическата църква в сравнение с всички протестантски — Б.пр. ↑

[9] През 1764 година английският парламент въвежда високо мито за вноса на захар в колониите, с което нанася сериозен удар по търговията на северноамериканските търговци със Западните Индии — Б.пр. ↑

[10] Едуард, принц на Уелс (1330–1376), бил един от пълководците в Стогодишната война и получил прозвището си заради цвета на доспехите си — Б.пр. ↑

[11] Кораб, който е оторизиран от правителството да залавя и унищожава плавателните съдове, принадлежащи на неприятелска или неутрална страна. Каперството е забранено със закон през 1856 година — Б.пр. ↑

[12] Сричковото писмо на Етиопия, датиращо от преди Христа, което е тясно свързано с древносемитската писменост — Б.пр. ↑

[13] Джовани Пико дела Мирандола (1463–1494) — италиански мислител от епохата на Ренесанса, който открива пръв за Западна Европа еврейското религиозно-мистично учение на кабалата — Б.пр. ↑

Трета глава
Дирене на сведения и призоваване на духове

Известно е, че Чарлз Декстър Уорд узнава за своя родственик Джоузеф Къруин през 1918 година и едва ли има нещо чудно в това, че младежът започва живо да се интересува от мистерията, обгърнала живота на корабовладелеца. От този момент нататък всеки слух за Къруин става жизненоважен за юношата, в чиито вени течала кръвта на вещера. Просто няма историк и изследовател на генеалогията, надарен с талант и въображение, който не би постъпил по същия начин, предприемайки систематично дирене на всички сведения, засягащи Къруин.

Що се отнася до първите находки на младия Уорд, изобщо не му минавало през ума да ги запази в тайна; ето защо и доктор Лаймън се колебаел в диагнозата за психическо разстройство чак до края на 1919 година. Юношата споделял всичко с родителите си, въпреки че на майка му никак не се понравила новината, че е потомка на Джоузеф Къруин. Служителите на различните музеи и библиотеки, с които общувал, също знаели добре за характера на проучванията му. Всички са единодушни, че младият мъж излъчвал явен интерес към случилото се преди век и половина в тази загадъчна ферма, чиито следи напразно се опитвал да открие, а любопитството му по отношение на личността на Джоузеф Къруин надхвърляло обичайните граници.

Когато се сдобил с дневниците на Елизър Смит и с преписа на писмото на Джедедая Орн, Чарлз Декстър Уорд решил да отиде в Сейлъм и да потърси там следи за живота и дейността на енигматичния си предтеча. Това се случило по време на великденската ваканция през 1919 година. От института „Есекс“ се отнесли изключително благосклонно към проучванията му и юношата успял да открие доста интересни материали за Къруин.

Така узнал, че родственикът му бил роден в селцето Сейлъм, понастоящем Данвърс, което се намирало на десетина километра от града, на 18 февруари (по стар стил) 1662 или 1663 година. На петнайсетгодишна възраст той избягал отвъд океана и се завърнал след девет години с одеждите, маниерите и произношението на истински англичанин, за да заживее отново в родното селище. Той почти не поддържал връзки със семейството си и прекарвал по-голямата част от времето си в четене на старинните книги, които донесъл със себе си от Европа, и в химически опити със странните вещества, доставяни му от Англия, Франция и Холандия. Разходките му из околността разпалвали любопитството на местните жители и те си шушукали най-различни догадки за природата на заниманията му, а най-много се вълнували от тайнствените огньове, които горели нощем по хребетите на гъсто обраслите с дървета хълмове.

Единствените близки приятели на Къруин били Едуард Хътчинсън от селцето Сейлъм и Саймън Орн от града Сейлъм. Те често си гостували един на друг, ала най-често се отбивали в дома на Хътчинсън. Той разполагал с голяма къща, издигаща се до самата гора, към която чувствителните местни жители се отнасяли с предубеждения заради виковете, разнасящи се оттам посред нощ. Хората мълвели, че Хътчинсън забавлявал някакви зловещи посетители, а светлината, искряща в прозорците му, невинаги била само с един цвят. Подозрително било и обстоятелството, че въпросният мъж знаел прекалено много — и изобщо не криел това — за отдавна умрели хора и случили се преди много време, вече напълно забравени събития. Когато започнали вещерските изстъпления в Сейлъм, той изчезнал безследно и вече никога не го видели.

По същото време се изгубил и Джоузеф Къруин, обаче местните жители скоро узнали, че се е заселил в Провидънс. Саймън Орн останал в Сейлъм до 1720 година, когато младеещият му вид започнал да събужда подозренията на съгражданите му. Тогава и той напуснал селището, но след трийсет години се появил синът му, с когото си приличали като две капки вода, и предявил претенции за наследството на родителите си. В крайна сметка го получил, понеже било невъзможно да се оспорят документите, написани собственоръчно от Саймън Орн. Джедедая Орн останал в Сейлъм до 1771 година, когато преподобният Томас Барнард и неколцина други почтени обитатели на града получили необичайна кореспонденция от Провидънс, в резултат на която синът на Орн бил заставен без излишен шум да се премести възможно най-далеч от тези места.

От книжата, предоставени му от института „Есекс“, Чарлз Декстър Уорд научил за четири-пет съдебни процеса срещу вещици. Така например някоя си Хепсиба Лоусън свидетелствала на 10 юли 1692 година пред съдията Хаторн, че „четирийсет Вещици и един Чер човек се сбрали на сабат в Гората зад къщата на господин Хътчинсън“, а някоя си Емити Хау заявила на 8 август пред съдията Гедни, че „в една нощ господин Д. Б. (Джордж Бъроус) сложил Дяволския знак върху Бриджит С., Джонатан А., Саймън О., Деливърънс У., Джоузеф К., Сюзън П., Мийтабъл К. и Дебора Б.“ Имало и каталог на непотребните книги от библиотеката на Хътчинсън, които той изоставил заради внезапното си бягство, и незавършен трактат, написан собственоръчно от него и зашифрован по такъв начин, че никой не бил успял да го разчете.

Уорд поръчал фотокопие на трактата и веднага след като го получил, се заел с дешифрирането му. След края на август работата му придобила трескав характер и ако се съди по тогавашните му изказвания и поведение, навярно е успял да открие кода през октомври или ноември. Известно е обаче, че той самият никога не си признал дали е успял да разчете загадъчния ръкопис.

Най-голям интерес обаче представлявали материалите за Орн. На Чарлз Декстър Уорд не му трябвало много време, за да разбере по почерка на запазените документи и писмата, изпратени до Къруин, че Саймън Орн и така нареченият му син всъщност са един и същ човек. А и самият Орн споделя пред адресата си трудностите, възникнали във връзка с дълголетието му, заради които му се наложило да напусне Сейлъм за трийсет години и после да се върне като свой син. Орн предвидливо унищожил голяма част от кореспонденцията си, но онези негови съграждани, които се заели с него през 1771 година, открили и запазили няколко твърде любопитни писма и документи. Те привлекли вниманието им, понеже се състоели от множество тайнствени формули и диаграми, част от които били написани с неговия почерк, ала останалите определено били дело на чужди ръце. Младият мъж поръчал фотокопия на документите и след поредица от прецизни изследвания стигнал до заключението, че едно от писмата е написано с почерка на Джоузеф Къруин.

Никъде в писмото не се обозначавала годината на изпращането му, ала по съдържанието му Уорд установил, че е написано ако не през 1750 година, то малко след това. Привеждаме го тук в пълния му текст, за да се добие представа за стила на този, чийто живот е бил изпълнен с толкова много мрак и ужас. Адресирано е до „Саймън“, ала името е зачеркнато (не се знае дали от Орн, или от Къруин).

1 май, Провидънс

Братко!

Приветствам те, мой Стари друже в Поклонението и истинното Служение на Оногова, който ни дарява с безмерна Власт. Съвсем неотдавна ми стана известно нещо, което според мен би представлявало интерес и за теб, засягащо Последните събития. Трябва да знаеш, че не съм склонен да последвам твоя пример и да бягам Далеч заради годините си; освен това в Провидънс, за разлика от другите места, не преследват Необикновените люде и не ги изправят на Съд. Животът ми е тясно свързан с Корабите и Товарите и не мога да постъпя като теб, да не говорим и че под фермата ми край Поутъксет се таи Онова, което няма да чака трийсет години, за да се върна в нечий друг Облик и под друго Име.

В същото време не съм неподготвен за тежките времена, както вече ти писах, ето защо непрекъснато си мисля как да се върна към Започнатото, ако ми се наложи да Захвърля всичко. Миналата Нощ най-накрая узнах Думите, с които да призова ЙОГ-СОТХОТ, и за първи път лицезрях Оногова, за когото пише Ибн Шакабак в……………………………………………………………

ТО ми рече, че в третия псалм на Liber Damnatus[1] се съдържа ключ. Когато Слънцето влезе в Пети дом, а Сатурн е в Триада, нарисувай Пентаграмата на Огъня и изречи трижди Деветия стих. Повтаряй този стих всеки Разпети петък и в навечерието на Вси светии, и Нещо ще започне да расте във Външните сфери.

От Старото Семе ще се роди Онзи, който ще погледне Назад, ала Няма да знае Що дири.

Обаче знай, че няма да се получи Нищо, ако няма Наследник и ако Солите или Способът на приготовление не бъде Прочетен за Него. В това, трябва да призная, не съм предприемал почти никакви Крачки и поради тази причина не съм постигнал Успех. Този Процес е труден и се разгръща много бавно, а и са ми необходими множество Опити, за които не ми достига Материал, независимо от усилната работа, която вършат за мен моряците от Западните Индии. Простолюдието също започва да проявява любопитство към деянията ми, ала засега успявам да го държа на разстояние. Боя се, че Парсън и господин Мерит говорят зад гърба ми, но засега не предвиждам Опасност. Химически вещества си набавям лесно, защото в града има две аптеки, които са собственост на доктор Боуън и Сан Керю. Следвам стриктно написаното от Борелий и намирам много полезни неща в седма книга на Абдул Ал-Хазред. Всичко, което стане известно на мен, ще стане известно и на теб. Дотогава не пренебрегвай Думите, които ти пиша отделно, ако поискаш да ГО зърнеш. Повтаряй нужните Думи на всеки Разпети петък и в навечерието на Вси светии, и ако Родът не бъде прекъснат, подир много години ще се появи онзи, който ще погледне назад и ще използва онези Соли или Субстанции за приготовлението им, които ти ще му оставиш. Виж Книгата на Йов, глава XIV, стих 14.

Радвам се, че отново си в Сейлъм и се надявам скоро да те видя. Имам отлични коне и възнамерявам да си купя каляска. В Провидънс вече има една (на господин Мерит), ала пътищата са в окаяно състояние. Ако си склонен да попътуваш, отбий се при мен. Можеш да вземеш пощенския дилижанс от Бостън и да минеш през Дедъм, Рендъм и Атълбъро, където има отлични странноприемници. Най-добре да отседнеш при господин Болкъм в Рендъм, защото при него леглата са по-хубави, отколкото при господин Хач, ала огладнееш ли, иди при Хач, понеже неговите готвачи са най-добрите. Щом наближиш Провидънс, свърни при плитчината на река Поутъксет и мини покрай странноприемницата на господин Сейлс. Моят дом се намира срещу кръчмата на господин Епинетъс Олни на Таун Стрийт — първата къща на Олни Корт. От Бостън до Провидънс са приблизително четирийсет и четири мили[2].

Оставам твой предан приятел и слуга в името на Алмонсин-Метратон.

Джоузефус К. До господин Саймън Орн, Уилям’с Лейн, Сейлъм

Колкото и да е странно, именно от това писмо Чарлз Декстър Уорд узнал точното местоположение на дома на Къруин в Провидънс, защото тази информация не е съхранена в никакви архиви. Находката се е оказала още по-ценна, понеже посочвала точното място, където вещерът построил новата си къща през 1761 година и където тя продължава да се издига и до днес. Младият Уорд отлично познавал тази сграда от разходките си по хълма Стампърс. Тя се намира съвсем близо до родния му дом, разположен на билото на възвишението и принадлежи на семейство чернокожи, изхранващи се с предлагане на битови услуги като пране, почистване и отпушване на комини.

Младият мъж бил много впечатлен от откритието си и решил да разгледа по-обстойно въпросната сграда. Що се отнася до мистичните моменти в писмото, той ги сметнал за екстравагантно-символични, макар и да отбелязал с изумление, че отлично помни четиринайсети стих от четиринайсетата глава в книгата на Йов: „Когато умре човек, ще живее ли пак? През всичките дни на определеното за мене време бих чакал, докле ми дойде смяната.“

Младият Уорд се завърнал в Провидънс в приповдигнато състояние на духа и посветил цялата събота на проучване на къщата на Олни Корт. Тази занемарена сграда едва ли някога е могла да бъде наречена „разкошна“, а неумолимият ход на времето обезличавал още повече скромната й фасада. Представлявала обикновена градска къща в стила на колониален Провидънс — двуетажна, с остроъгълен покрив, масивен комин по средата му и великолепна резбована врата с дорийска колонада пред нея.

Чарлз Декстър Уорд се познавал добре с негърското семейство, ето защо бил посрещнат изключително любезно от стария Аза и пълната му жена Хана. Интериорът му предложил повече промени, отколкото предполагал младежът, и той отбелязал с тъга, че изящните орнаменти на камината и резбованите шкафове ги няма, а изящната дъбова ламперия е изпотрошена, надраскана и скрита под евтини хартиени тапети. Като цяло узнал далеч по-малко, отколкото очаквал, но поне се наслаждавал на усещането, че стои в някогашния дом на такъв страшен човек като Джоузеф Къруин. На излизане Уорд забелязал заличения монограм на някогашния собственик върху старинното чукче на входната врата и го побили тръпки.

От този момент нататък Чарлз прекарвал цялото си свободно време в опити да дешифрира ръкописа на Хътчинсън и в събиране на допълнителна информация за Джоузеф Къруин. С разшифроването се озовал в задънена улица, ала за сметка на това пък натрупал множество документи от частните архиви в Ню Лондон и Ню Йорк. Това пътуване се оказало много плодоносно за него, защото го дарило с писмата на семейство Фенър и кореспонденцията между Найтингейл и Талбът, от която узнал за портрета на Къруин, изрисуван върху дървената ламперия в библиотеката му. Уорд изгарял от желание да разбере как е изглеждал неговият тайнствен родственик, ето защо решил да огледа още веднъж къщата на Олни Корт с надеждата, че ще открие изображението под пластовете боя или тапетите.

Търсенето започнало в началото на август. Младият мъж проверил внимателно стените във всички стаи, които биха могли да послужат за библиотека на покойника. Особено внимание Уорд обръщал на ламперията над камините и само след няколко часа изпитал неудържимо вълнение, когато излющил няколко парченца боя от широката дървена плоскост над камината на първия етаж и се убедил, че този участък е по-тъмен от останалите. Още няколко изстъргвания с ножа и младежът вече бил абсолютно сигурен къде се намира нарисуваният с маслени бои портрет.

Въпреки че изгарял от желание да го зърне час по-скоро, Чарлз проявил завидно търпение и преустановил заниманията си, за да се върне след три дни с помощ от професионалист — известният художник Уолтър Дуайт, чието ателие се намирало недалеч от хълма Колидж. Опитният реставратор незабавно се захванал за работа, а старият Аза и жена му Хана били щедро възнаградени за причиненото неудобство.

Няколко дни по-късно господин Дуайт докоснал за последен път портрета и пред света отново се явило онова, което стояло скрито в продължение на столетия. Пред Чарлз Декстър Уорд се откроявало изображението на висок и строен мъж, облечен с тъмносиня връхна дреха, бродиран жакет, къси панталони от черен атлаз и бели копринени чорапи, седнал в резбовано кресло, зад което се виждали кейове, море и ветроходни кораби. Най-голямата изненада обаче представлявало лицето на корабовладелеца — в неговите черти изуменият младеж разпознал самия себе си в облика на зловещия си родственик!

Младият Уорд незабавно извикал родителите си, за да им покаже откритието си, и баща му заявил, че иска да купи въпросния портрет. Приликата със сина му, въпреки характерното за осемнайсети век облекло, била поразителна. Сякаш природата била решила да създаде двойник на Джоузеф Къруин след век и половина! Госпожа Уорд обаче изобщо не приличала на своя предтеча, макар че си спомняла някои от своите родственици, които имали сходни черти със сина й и отдавна починалия Джоузеф Къруин.

Нещо в портрета не й харесвало и казала на съпруга си, че е най-добре да го изгорят, а не да го носят у дома си. Тя твърдяла, че не вижда в него нищо хубаво — точно обратното, той й е противен с приликата си с Чарлз. Господин Уорд обаче бил човек на практичния ум и действието — той притежавал множество тъкачни фабрики в Ривърсайд и долината на река Поутъксет — и не обръщал внимание на женските брътвежи. Портретът му направил огромно впечатление със сходството със сина му и той сметнал, че Чарлз заслужава такъв подарък. Няма защо да споменаваме, че самият младеж веднага застанал на страната на баща си и след няколко дни господин Уорд станал собственик на камината и портрета, изрисуван на ламперията над нея в присъствието на нотариус и настоящия собственик на къщата, който бил възмезден щедро за всички причинени неудобства.

Оставало само да пренесат ламперията в дома на семейство Уорд, където й отредили почетно място над електрическата камина в кабинета на Чарлз на третия етаж. На младия мъж била възложена отговорността да следи за внимателното транспортиране на картината и на 28 август той придружил двама опитни работници от фирмата за декорации на Крукър до къщата на Олни Корт, където камината и ламперията над нея били отделени от стената с изключителна прецизност, а после пренесени в автомобила на компанията.

По време на демонтирането пред очите на присъстващите се разкрила тухлената шахта на комина и там младият Уорд забелязал ниша, дълбока около трийсетина сантиметра, разположена приблизително на равнището на главата на портрета. Изгаряйки от любопитство, юношата надзърнал вътре и намерил не само прах, но и пожълтели от старост книжа, дебела книга и късчета плат, в който навярно са били увити. Като издухал прахта и изтрил мръсотията, Чарлз Декстър Уорд погледнал към надписа върху подвързията на книгата и веднага разпознал онзи почерк, с който за пръв път се сблъскал в института „Есекс“ — „Дневник и бележки на Джоузеф Къруин, джентълмен, родом от Сейлъм и понастоящем живеещ в град Провидънс“.

Извън себе си от вълнение, Уорд показал находката си на двамината работници, които били с него. Впоследствие те потвърдиха под клетва, че намерените документи са автентични и доктор Уилет се позовава на свидетелствата им в излагането на теорията си, че младежът не е бил умопомрачен, когато са се проявили първите странности в поведението му. Всички други листове били изписани с ръката на Къруин и на един от тях, навярно най-важния, Уорд прочел: „На оногова, който ще се появи впоследствие; как да преодолее времето и пространството.“ Втората страница изглеждала шифрована и юношата предположил, че шрифтът е същият като в ръкописа на Хътчинсън, който все още си оставал загадка за него. На третия лист Чарлз открил ключа към шифъра. Четвъртият и петият били адресирани до „Едуард Хътчинсън, ескуайър, и Джедедая Орн, ескуайър, техния наследник / наследници или лицата, които ги представляват“, а шестият — последен — лист носел заглавието: „Джоузеф Къруин, неговият живот и пътешествия между 1678 и 1687 година; къде е бил, с кого се е срещал и какво е узнал“.

Според повечето лекари това е моментът, отбелязващ началото на психическото разстройство на Чарлз Декстър Уорд. След като открил документите, той веднага прегледал няколко страници от книгата и се натъкнал на нещо, което го поразило до дъното на душата му. Докато показвал находката си на работниците, младежът внимавал да не прочетат повече, отколкото трябва, а щом се прибрал у дома, споменал на родителите си, че е намерил някакви „шифровани книжа, написани от ръката на Джоузеф Къруин“, чието декодиране вероятно ще отнеме много време и усилия. Както изглежда, навярно юношата не е искал да привлича любопитството на хората около него към съкровената му находка.

Тази нощ Чарлз Декстър Уорд останал в кабинета си, погълнат от книжата, и не се откъснал от тях дори когато настъпило утрото. Той не слязъл в трапезарията, за да закуси със семейството си, както правел всяка сутрин, и майка му изпратила храната в стаята му. Младежът преустановил изследванията си само за няколко минути, когато работниците дошли да монтират камината и ламперията над нея в кабинета му. Следващата нощ Чарлз спал на пресекулки, без да се съблича, и на заранта майка му го заварила изгърбен над фотокопието на ръкописа на Хътчинсън. Тя го попитала как напредва работата му, ала получила доста лаконичен отговор, което доста я учудило. Преди синът й често разказвал с въодушевление за заниманията си, а този път само вдигнал рамене и казал, че шифърът на Къруин не може да бъде приложен към текста.

Като си припомнят поведението му от този период, родителите на Чарлз са единодушни, че в държанието му се появила някаква потайност, нехарактерна за младежа до този момент. Той рядко криел документите, над които работел, от прислужниците, защото съвсем закономерно смятал, че те едва ли биха разбрали нещо; с майка си и баща си обаче се държал по съвсем различен начин. Ако проучваната от него страница не представлявала тайнствен шифър, поредица от загадъчни знаци или непонятни идеограми (като например „На оногова, който ще се появи впоследствие…“), той веднага я закривал с някакъв обикновен лист, докато посетителят не излезел от стаята му. През нощта младият Уорд заключвал документите в старинния бюфет; нещо повече — постъпвал по същия начин и всеки път, когато напускал кабинета.

Скоро започнали учебните занятия. Те явно го отегчавали неимоверно, понеже Чарлз не спрял да повтаря, че не иска да губи времето си в колежа, защото има къде-къде по-важна работа. Той казал на родителите си, че провежда собствени важни изследвания, благодарение на които ще получи повече знания, отколкото в който и да е колеж или университет.

Естествено, само човек с репутация на ексцентричен книжен червей би могъл да води подобен начин на живот, без да привлича внимание. Уорд винаги е бил такъв и родителите му били по-скоро огорчени, отколкото удивени от потайния характер на новата му житейска страст. Струвало им се странно, че синът им не им показва находките си и не им разказва за шифрованите документи. Чарлз обаче ги уверил, че само трябва да почакат известно време, докато ги зарадва с резултатите от изследователската си работа. Седмиците обаче минавали, а в отношенията между младежа и родителите му започнала да тегне някаква хладна напрегнатост, засилена и от откритото неодобрение, с което майка му се отнасяла към интереса му към Джоузеф Къруин.

През октомври Чарлз Декстър Уорд възобновил посещенията си в библиотеките, само че вече не се интересувал от старините и реликвите. Новата му страст го карала да поглъща с интерес всичко, свързано с вещерството, магията, окултизма и демонологията. Когато хранилищата в Провидънс пресъхнали пред жадния му за знания ум, той отишъл в Бостън (библиотеката на „Копли Скуеър“), в Харвард (библиотеката „Уайдънър“) и в Бруклин (библиотеката „Зайън Рисърч“). Купил и множество книги за личната си колекция и даже поръчал стелажи за тях в просторния си кабинет, а през коледната ваканция направил няколко пътувания до Сейлъм, за да прегледа още ръкописни материали в института „Есекс“.

Някъде в средата на януари 1920 година върху лицето на Чарлз Декстър Уорд се появило тържествуващо изражение, за което той избягвал да дава обяснения. Никога вече не го видели да работи над ръкописа на Хътчинсън; вместо това младежът се насочил към химическите опити (провеждал експериментите си в неизползваната мансарда на семейната си къща) и проучване на статистическите данни в архивите на Провидънс. Разпитаните впоследствие доставчици на лекарства и химикали за научните лаборатории предоставиха подробен списък на всичките му поръчки, ала той се оказа без особено значение за случая. Не така стои въпросът със служителите в библиотеките и архивите обаче. Те са единодушни, че Уорд трескаво издирвал местоположението на гроба на Джоузеф Къруин, от чийто надгробен камък е било заличено името му.

В края на март младият Уорд прибавил към ровенето из библиотеките и посещения на всички стари гробища в града. Причината за това станала ясна по-късно, когато от градския архив съобщили, че май е намерил ключ към загадката. Юношата престанал да търси гроба на Джоузеф Къруин и се насочил към лобното място на някой си Нафтали Фийлд. Защо, се разкрило от следния надпис, случайно избегнал унищожението: „10 фута южно и 5 фута западно от гроба на Нафтали Фийлд в……………“. Отсъствието на конкретни данни за гробището затруднявало диренето и дълго време блаженопочившият Нафтали Фийлд се струвал на Чарлз по-нереален и от зловещия му родственик, ала мисълта, че за въпросния Фийлд едва ли е съществувал всеобщ заговор за мълчание, го крепяла и подхранвала надеждите му. Младежът предприел щателно проучване на всички гробища в града, с изключение на това до църквата „Сейнт Джон“ (бившата Кралска църква) и гробището Суон Пойнт, понеже в един от регистрите прочел, че роденият в Провидънс Нафтали Фийлд (починал през 1729 година) бил баптист.

В началото на май доктор Уилет, който по молба на бащата на Чарлз Декстър Уорд се запознал с всички сведения за Джоузеф Къруин, известни на семейството, провел сериозен разговор с младия мъж. От тази беседа нямало кой знае какъв смисъл, защото лекарят през цялото време усещал, че юношата прекрасно се владее и е зает с важни дела, но поне дал рационално обяснение за поведението си в последно време. Чарлз му разказал с готовност за търсенията си, но премълчал какви са истинските му цели. Младежът заявил, че книжата на родственика му съдържат необикновени за тогавашната наука тайни и въпреки че са зашифровани в по-голямата си част, имат изключително значение за историята и еволюцията на научното мислене. Само че били съвършено безсмислени извън контекста на времето си, ето защо да ги разбулваш, въоръжен само с достиженията на съвременната наука, означавало да ги лишиш от тяхното очарование. За да заемат достойното си място в човешката история, тези знания трябвало да бъдат съотнесени към своето време и исторически контекст, и именно с това се занимавал Чарлз Декстър Уорд. Той се стараел колкото се може по-бързо да възстанови забравените древни изкуства, с помощта на които да интерпретира правилно сведенията, получени за Къруин, и едва тогава щял да разкрие откритието си пред света. Дори Айнщайн, добавил младият мъж, не бил революционизирал до такава степен съвременната концепция за мирозданието.

Що се отнася до гробищните разходки на юношата, той изтъкнал, че имал всички основания да предполага, че на надгробната плоча на Джоузеф Къруин били гравирани определени мистични символи, без които било невъзможно декодирането на шифровъчната му система. Данните, с които разполагал, го карали да мисли, че тези символи не са заличени от надгробния камък. Според него Къруин искал да съхрани в тайна шифъра си и поради тази причина разпръснал съществените за разгадаването му данни с присъщата си ексцентричност.

Доктор Уилет изслушал търпеливо всичко това, ала щом помолил Уорд да му покаже загадъчните документи, юношата проявил известна неохота и се опитал да го подлъже с фотокопието на ръкописа на Хътчинсън, формулата на Орн и разни диаграми. Най-накрая обаче отстъпил и му позволил да зърне „Дневника и бележките“ и кодираното „На оногова, който ще се появи впоследствие“.

Сетне Чарлз избрал най-невинно изглеждащата страница от дневника на покойния търговец и доктор Уилет за пръв път видял почерка на Джоузеф Къруин. Ерудиран познавач на историята, лекарят забелязал, че почеркът и стилът принадлежат на седемнайсети век, макар че авторът живял през осемнайсети. Текстът му се сторил маловажен и по-късно той си припомнил единствено този откъс от него:

„Сряда, 16 октомври 1754 година. Днес шлепът ми напусна Лондон с двайсет нови хора на борда, взети от Западните Индии, испанци от Мартиника и холандци от Суринам. Навярно холандците са подочули нещичко и се готвят да избягат, ала аз ще се погрижа добре за тях. За господин Найт Декстър от Масачузетс нося сто и двайсет топа камлот[3], сто топа цветен тънък камлот, двайсет топа дебел мъхест вълнен плат, петдесет топа каламанка[4] и триста топа коприна. За господин Грийн от «Слона» съм натоварил петдесет галона ябълково вино, двайсет големи тенджери, петнайсет котела и десет комплекта маши. За господин Периго — един набор дърводелски инструменти, а за господин Найтингейл — петдесет топа първокачествена хартия. Снощи изрекох трижди «САВАОТ»[5], ала никой не ми се яви. Трябва да разпитам по-добре господин Х. от Трансилвания, въпреки че ще ми е изключително трудно да се добера до него. Не е ли странно, че не може да ме научи на това, което владее от сто години? Саймън не ми е писал от няколко седмици, ала навярно скоро ще получа писмо от него.“

Доктор Уилет едва прочел тази страница и отгърнал следващата, ала в същия миг Чарлз Декстър Уорд се стрелнал напред и изтръгнал книгата от ръцете му. Въпреки това обаче лекарят успял да зърне няколко фрази, които се врязали ярко в съзнанието му:

„Стихът от «Liber Damnatus» трябва да се Повтаря в продължение на Пет разпети Петъка и Четири дни на Вси светии, и се надявам, че Нещо ще се роди във Външните Сфери. То ще Призове Оногова, що трябва да се Появи и Той ще обърне Поглед към Миналото и Назад през Годините. За Него трябва да приготвя Солите или Субстанциите, от които ще се приготвят.“

Уилет не успял да прочете повече, но и това било достатъчно, за да почувства необясним страх от лицето на Къруин, наблюдаващо го безстрастно от портрета. Оттогава насетне в съзнанието му се родила странна фантазия — или поне медицинското му образование го убедило, че това е фантазия, — изразяваща се в това, че очите на нарисувания корабовладелец не изпускали от поглед младия Чарлз Декстър Уорд при всяко негово движение в кабинета.

Преди да си тръгне, доктор Уилет се приближил до ламперията над камината, смаян от поразителната прилика на покойния търговец с юношата, като се постарал да запомни всяка черта на загадъчното му лице — чак до миниатюрния белег над дясното му око. Козмо Алегзандър, решил лекарят, бил абсолютно достоен за Шотландия, дарила света с художници като Рейбърн, и не падал по-долу от знаменития си ученик Гилбърт Стюърт.

Успокоени от доктора, че душевното здраве на сина им е извън всякаква опасност, майката и бащата се отнесли спокойно към обстоятелството, че Чарлз се е отказал от колежа. Юношата заявил, че има далеч по-сериозни дела за вършене и изразил желание да замине следващата година в чужбина, защото имал нужда от информация, с която било невъзможно да се сдобие в Америка. Баща му отхвърлил тази абсурдна за един осемнайсетгодишен младеж прищявка, но отстъпил пред нежеланието му да следва в университета, ето защо след завършването на гимназията на Моузес Браун (родителите не успели да потиснат разочарованието си, че синът им се дипломира без каквото и да било отличие) Чарлз Декстър Уорд в продължение на три години се занимавал с окултни науки и гробищни проучвания.

През април 1923 година той навършил пълнолетие и получил неголямо наследство от дядо си по майчина линия. Комбинацията от тези два фактора най-накрая му дала възможността да осъществи невъзможното си до този момент пътешествие из Европа и ето че през юни младият мъж отплавал за Ливърпул. Той не казал на родителите си нищо за предполагаемия си маршрут, ала обещал да им пише редовно и да ги известява за делата си. Кореспонденцията му скоро потвърдила, че е стигнал до Лондон без никакви затруднения и си е намерил хубава квартира на Грейт Ръсел Стрийт, където смятал да остане, докато проучи всички интересуващи го фондове на Британския музей. Юношата отбягвал срещите с английските приятели на семейството му, посвещавайки цялото си време на библиотеката и химическите опити в лабораторията, която сам си направил в една от стаите.

През юни 1924 година Чарлз Декстър Уорд съобщил с кратко писмо, че вече се намира в Париж, където събира материали в Националната библиотека, а през следващите три месеца изпращал само картички, от които родителите му разбрали, че се опитва да се добере до редките ръкописи от нечий частен архив. После младежът съвсем престанал да пише и това продължило до месец октомври, когато семейство Уорд получили пощенска картичка от Прага — синът им отишъл в този старинен град, за да се срещне с някакъв човек, който се явявал последният жив носител на загадъчна средновековна информация. Чарлз съобщил бъдещия си адрес в Нойщадт, където възнамерявал да прекара времето до януари идната година, а сетне изпратил няколко картички от Виена, в които разказал, че планира да се отправи още по на изток.

Следващата картичка дошла от Клаузенбург в Трансилвания и в нея младежът известявал домашните си, че е съвсем близо до крайната си цел. Оставало му само да посети имението на барон Ференци, чийто замък се намирал в планините на изток от Рагуза, ето защо молел родителите си да му пишат там на името на този многоуважаван господин. Подир седмица пристигнала и картичка от Рагуза, която уведомявала, че го чака екипаж, който ще го закара до замъка на барона, издигащ се високо в планинските усои.

От този момент нататък чак до пролетта Чарлз Декстър Уорд не изпратил ни вест, ни кост на близките си. Едва през месец май им съобщил, че не може да се срещне с майка си нито в Лондон, нито в Париж, нито в Рим, както били планирали по-рано; изследователската му работа изисквала постоянното му присъствие в имението, а замъкът на барона не бил никак подходящ за прием на гости. Той се извисявал на стръмен планински склон, гъсто обрасъл с вековни гори, и дори местните жители го отбягвали заради странните слухове, блуждаещи сред простолюдието. Самият барон също бил човек, който едва ли щял да допадне на консервативни пътешественици от Нова Англия. Външността и поведението му не били съвсем обичайни, а и възрастта му внушавала известни опасения. Най-добре, съветвал ги Чарлз в писмото си, да останат в Провидънс и да изчакат завръщането му, което щяло да ги зарадва съвсем скоро.

Ала се случило тъй, че младият мъж се прибрал в родния си град едва в началото на май 1925 година.

Онези учени, които не робуват строго на ортодоксалната психиатрия като доктор Лаймън, смятат, че началото на душевното разстройство на Чарлз Декстър Уорд е тясно свързано с пътешествието му из Европа. Те са единодушни, че младежът е бил със здрав и непомрачен разсъдък, когато е заминал от Америка, и че поведението му е претърпяло коренна промяна след завръщането му. Доктор Уилет обаче не е съгласен с тях. Той настоява, че всичко е започнало по-късно и приписва странностите в характера му на ритуалите, за които е узнал зад граница — някои от тях били доста зловещи, но според него по никакъв начин не биха могли да предизвикат психически отклонения в ума на този, който ги изпълнява.

Видимо възмъжалият и съзрял Уорд съхранил съвсем нормални реакции и в няколкото си беседи с доктор Уилет показал уравновесеност, на която нито един безумец — дори онзи, който съзнателно се опитва да прикрие своето безумие — не е способен. Слуховете за психическите отклонения на младия мъж, плъзнали тогава сред жителите на Провидънс, се дължали до голяма степен на звуците, разнасящи се по всяко време на деня и нощта от мансардата на семейната къща на Уорд, където Чарлз устроил лабораторията си. Бъдещият пациент на клиниката за душевноболни почти не напускал таванското помещение и хората чували най-различни напеви, заклинания и гръмки декламации в необичайни ритми; и въпреки че винаги звучал гласът на младия Уорд, в него се долавяло нещо, което смразявало кръвта на случайните му слушатели. Не останало незабелязано и че Нег, любимият черен котарак на семейството, съскал агресивно и извивал заплашително гръбнака си всеки път, когато необичайните шумове изпълвали мансардата.

Миризмите, които от време на време се излъчвали от лабораторията, също били доста странни и понякога неприятни, ала най-често били леки, почти неуловими и внушавали фантастични образи. Хората, които ги вдишвали, обикновено съзирали причудливи хълмове или безкрайни редици от сфинксове и хипогрифи[6], губещи се в далечината.

Доктор Уилет навестявал младия Уорд по молба на родителите му и разговорите му с Чарлз били твърде любопитни. Юношата нито веднъж не отказал да поговори с лекаря, но за психиатъра не останало скрито обстоятелството, че душата на събеседника му е затворена книга за всички без изключение. Често Уилет забелязвал в кабинета му странни неща — малки восъчни фигурки, наредени по полиците и върху писалището, и полуизтрити кръгове и пентаграми, нарисувани с тебешир или въглен в близост до ъглите на помещението. Отгоре на всичко всяка нощ къщата била огласяна от загадъчни песнопения и заклинания, така че за родителите на Уорд станало трудно да задържат прислугата си и мълвата за безумието на сина им плъзнала из целия град.

През януари 1927 година се случило нещо странно. Точно в полунощ, когато Чарлз, както обикновено, огласял къщата с ритуалните си песнопения, от залива връхлетял леден вятър и земята потреперила. Котаракът Нег показал невиждан досега страх, а всички кучета из Провидънс се разлаяли. Това било само прелюдия към страшната гръмотевична буря, която се разразила — доста нетипично за това време на годината явление. Светкавиците се стоварвали с такава ярост връз сградата, че майката и бащата на Уорд се изплашили да не би домът им да изгори.

Те се втурнали към мансардата, за да разгледат евентуалните поражения, ала на вратата ги посрещнал синът им — бледен, спокоен и решителен, с почти плашещо изражение на триумф на лицето си. Той ги уверил, че къщата изобщо не е пострадала, а бурята съвсем скоро щяла да свърши. Родителите му постояли известно време в нерешителност, но щом надзърнали през прозореца, видели, че Чарлз е прав — мълниите проблясвали все по-далеч и по-далеч от дома им и дърветата престанали да се огъват до земята от титаничните пориви на дъжда и вятъра. Звездите отново се показали на небосвода и ликуващото изражение на сина им се заменило от появата на необичаен плам в очите му.

В продължение на месец-два след този инцидент Чарлз Декстър Уорд прекарвал съвсем малко време в лабораторията си. Той започнал да проявява странен интерес към времето и предприел ексцентрични проучвания, засягащи пролетното топене на снеговете. Някъде през март младият мъж напуснал дома си в полунощ и се върнал чак на сутринта. Майка му се събудила, защото чула ръмженето на автомобилен двигател, затихващо пред входната врата, придружено от приглушени ругатни, и се приближила до прозореца. Четирима души тъкмо издърпвали от автомобила някакъв продълговат сандък, след което по указания на Чарлз го понесли към страничната врата. Жената чула тежко дишане и трополене на стъпки, последвано от глухо тупване на тавана, подир което мъжете слезли по стълбите, излезли на улицата и си заминали с товарния си автомобил.

На следващия ден Чарлз отново се затворил в лабораторията си и като спуснал щорите, започнал да работи над някаква метална субстанция. Младежът не отварял вратата на никого и упорито отказвал всичката предложена му храна. Няколко часа по-късно се чул остър шум, последван от страшен вик и грохот, като че ли нещо тежко паднало на пода, но когато разтревожената госпожа Уорд похлопала на вратата, синът й с немощен глас й заявил, че нищо не се е случило. Освен това уверил майка си, че отвратителното зловоние, процеждащо се изпод вратата, е съвършено безобидно и се налага да бъде изтърпяно в името на научните му експерименти. Младежът отказал да излезе, но обещал, че ще се присъедини към семейството си за вечеря. Щом странните звуци от мансардата заглъхнали, Чарлз слязъл в трапезарията и първото нещо, което направил, било да забрани на родителите си (и на когото и да било) да се приближават до вратата на лабораторията. Това поставило началото на нов период на тайнственост, защото от този ден нататък на никого не се разрешавало да влиза в мансардното помещение — Чарлз поел ангажимента да го мие и почиства. Той преместил всичките си неща в лабораторията и заживял там до момента, в който купил онова бунгало в Поутъксет и се преселил там с цялото си оборудване, личен багаж и книги.

Вечерта бъдещият пациент на клиниката първи взел вестника и уж случайно откъснал част от него. По-късно доктор Уилет разпитал родителите му и прислугата, за да установи в кой ден точно се случило това, отишъл в редакцията на „Джърнъл“ и възстановил липсващата статия:

На Северното гробище вилнеят похитители на трупове

Тази сутрин Робърт Харт, нощен пазач в Северното гробище, се натъкнал на група мъже с автомобил сред най-старите паметници на поверения му за охрана парцел. Появата му явно изплашила осквернителите и те избягали, преди да успеят да извършат скверното си дело.

Инцидентът се случил в четири часа след полунощ. Вниманието на Харт било привлечено от шума на автомобилен двигател и той се отправил да види какво се случва. На стотина метра от главната алея пазачът зърнал товарен автомобил, но не успял да се приближи до него, защото шумът от стъпките му издал присъствието му. Мъжете се качили в превозното си средство и бързо потеглили. Харт огледал внимателно гробовете наоколо, но тъй като не забелязал някой от тях да е разкопан, предположил, че натрапниците са искали да закопаят нещо.

По-задълбоченият оглед обаче го накарал да промени становището си. Очевидно похитителите са разполагали с достатъчно време да свършат работата си, преди присъствието им да бъде забелязано, понеже пазачът открил дълбок изкоп в онази част от гробището, известна като „Еймъс Фийлд“. По-голямата част от надгробните плочи там били изчезнали преди доста време. Зейналата яма била дълбока и правоъгълна като гроб и вътре в нея нямало нищо — нито ковчег, нито тленни останки. По-късно Робърт Харт проверил гробищния регистър и установил, че според наличните данни там не бил погребан никой.

Сержант Райли от Второ полицейско управление огледал ямата и изказал предположението, че е била изкопана от контрабандисти, които непрекъснато търсят скривалища за нелегалните си товари от алкохол. Когато го попитахме за посоката, в която се отдалечил товарният автомобил, пазачът ни каза, че според него се насочил към „Рошамбо Авеню“.

През следващите няколко дни родителите на Чарлз Декстър Уорд почти не виждали сина си. Той пригодил и спалня към лабораторията си и изобщо не излизал оттам, а обяда си прибирал, след като се уверявал, че прислужницата го е оставила пред вратата му и е слязла надолу по стълбите. Непонятните заклинания и монотонните песнопения продължавали да ехтят от време на време от мансардата, а през останалото време се чувал шум от дрънчене на стъкло, съскане на химикали и бучене на газова горелка. Изпод вратата често се процеждали странни миризми, които нямали нищо общо с предишните. В редките случаи, когато младият Уорд напускал убежището си, всички забелязвали напрегнатия му и същевременно отнесен вид, дал поводи за най-различни слухове сред жителите на Провидънс. Веднъж той едва ли не на бегом се втурнал към „Атенеума“ за някаква книга, която му трябвала, а друг път наел някакъв човек, за да му донесе обгърнати в мистицизъм заглавия от Бостънската библиотека. Родителите на Уорд не можели да се избавят от тревожните си предчувствия, но и те, и доктор Уилет признават пълната си безпомощност.

На 15 април се случило нещо, което доктор Уилет смята за доста важно. Денят бил Разпети петък — обстоятелство, което според прислугата било едва ли не основополагащо, докато другите го възприели просто като случайно съвпадение. В късния следобед младият Уорд започнал да повтаря с необичайно силен глас някакво заклинание, като едновременно с това явно бил запалил някаква неизвестна субстанция, защото цялата къща се изпълнила с неописуемо зловоние.

Зловещата формула се чувала добре в коридора, независимо от заключената врата, така че госпожа Уорд, притаила се там в тревожно очакване, неволно я запомнила, а сетне я записала по молба на доктор Уилет. Впоследствие психиатърът открил, че това заклинание почти напълно съвпада с откритото в мистичните писания на Елифас Леви[7], тази тайнствена личност, която първа дръзнала да пристъпи отвъд прага на забранените двери и зърнала страховитите хоризонти отвъд. Младият Уорд го произнасял на латински:

Per Adonai Eloim, Adonai Jehova,

Adonai Sabaoth, Metraton Ou Agla Methon,

Verbum pythonicum, mysterium salamandrae,

cenventus sylvorum, antra gnomorum,

daemonia Coeli God, Almonsin, Gibor,

Jehoshua, Evam, Zariathnnatmik, Veni, veni, veni.

Което ще рече:

Заклинам Адоная Елоим, Адоная Йехова,

Адоная Саваот, Метратон Оу Агла Метон,

със слова на питон и с тайна на саламандър,

с духа на силфида и тяло на гном,

демоните на Божеството, Алмонсин, Гибор,

Йехошуа, Евам, Зариатнатмик,

Ела, ела, ела.

Това продължило без прекъсване в продължение на час-два и през цялото време кучетата в околността не спрели да надават яростен лай. Лаели не само кучетата от чуждите къщи, но и тези в двора на семейство Уорд, ала почти никой от домакинството не им обърнал внимание заради непоносимото зловоние, което засенчвало всички миазми, излъчвани от мансардата досега. Неочаквано проблеснала ослепително ярка мълния, подир която се дочул глас, наподобяващ далечен тътен на гръмотевица. Никой от дочулите го не бил в състояние да го забрави до края на живота си, защото бил неописуемо зловещ и нямал нищо общо с гласа на Чарлз Декстър Уорд. Този отвъден глас разтресъл основите на къщата и поне двама от съседите го чули въпреки оглушителния кучешки лай.

Госпожа Уорд потреперила, защото си припомнила онова, което й разказвал синът й за онзи демоничен глас, отекнал над фермата на Поутъксет Роуд в нощта, в която изчезнал Джоузеф Къруин. Нямало начин да греши, понеже Чарлз изключително живо й бил описал всичко и тя запомнила част от древното и непонятно заклинание: „ДИЕСМИЕС ДЖЕШЕТ БОНЕДОСЕФ ЕДУВЕМА ЕНИТЕМОС“.

Веднага след това всичко наоколо притъмняло, сякаш изведнъж се спуснал здрачът, и се появила нова миризма — съвършено непозната, но също толкова противна, както и предишната. Чарлз продължавал да повтаря тайнствената си формула и майка му чула нещо като: „Йии — наш — Йог-Сотхот — хе — лглб — фи — тродаг“, завършило с френетично изкрещения възглас „Йа!“. Преодолявайки страха си, жената похлопала на вратата на лабораторията, ала никой не й отвърнал. Тя отново почукала, но ръката й застинала във въздуха, защото в същия миг дочула и втори глас. Този глас звучал едновременно с демоничния кикот на другия глас! Това било последното, което си спомнила впоследствие, защото изпаднала в несвяст.

Господин Уорд се върнал вкъщи в шест и петнайсет и като не заварил жена си в стаите на приземния етаж, попитал слугите и те му казали, че най-вероятно е пред лабораторията на Чарлз, откъдето продължавали да се разнасят странни звуци. Мъжът се втурнал нагоре по стълбите и щом зърнал съпругата си да лежи в безсъзнание на пода, се хвърлил да й налее вода от най-близката чешма. Госпожа Уорд тъкмо отворила очи, когато съпругът й внезапно почувствал необяснима слабост и рухнал тежко на земята. В този миг от притихналата лаборатория се дочул едва доловим диалог или имитация на диалог с въпроси и отговори, утвърждавания и възражения. Единият глас без съмнение принадлежал на Чарлз, ала другият бил толкова дълбок, дрезгав и глух, че нито един млад човек не би могъл да го изобрази дори и при желание от своя страна. Той звучал толкова плашещо, светотатствено и кощунствено, че в мига, в който го чула, жената надала пронизителен вик, изтръгнал Теодор Хоуленд Уорд от унеса му. Той сграбчил съпругата си и двамата се втурнали надолу по стълбите. Докато взимали тичешком стъпалата, до слуха им достигнало нещо, от което и двамата едва не изгубили равновесие. Иззад заключената врата на лабораторията се дочул ужасеният вик на сина им, последван от някакъв глас, който бил пределно лаконичен, но въпреки това успял да изпълни душата на Теодор Уорд с необясним страх:

— Шшшшт! Пиши!

След вечерята господин и госпожа Уорд дълго обсъждали случилото се и стигнали до решението, че трябва незабавно да проведат сериозен разговор със сина си. Колкото и значими да били заниманията на младия Чарлз, поведението му през последните дни преминало всички разумни граници и се превърнало в заплаха за душевното спокойствие на всички обитатели на дома. Навярно юношата бил изпаднал в пълно умопомрачение, защото само безумец би могъл да надава подобни кошмарни писъци и да води въображаеми разговори с различни гласове. Всичко това трябвало да бъде прекратено на момента — в противен случай госпожа Уорд можела да се разболее тежко, а задържането на каквато и да е прислуга щяло да стане невъзможно.

Теодор Уорд се надигнал от стола си и се заизкачвал по стълбите, водещи към мансардата. На третия етаж той забавил ход, понеже дочул шумолене от лабораторията на сина си, сякаш някой прелиствал трескаво стари томове. Джентълменът сложил ръка върху дръжката и вратата се отворила с проскърцване. Чарлз стоял в средата на помещението с цял наръч книги и хартии в ръце, ала щом зърнал баща си, изтървал товара си и се отпуснал немощно на земята. Младежът бил отслабнал неимоверно и изглеждал изнурен и изпит. Нямало скандал. Теодор Уорд му заговорил бавно и спокойно, а когато приключил, Чарлз му отвърнал, че е напълно съгласен с него, и добавил, че всички тези гласове и заклинания са непростими негови прегрешения. Той обещал, че отсега нататък ще се грижи за спокойствието на всички обитатели на къщата и отбелязал, че бъдещата му работа е свързана с четене на книги, а не с шумни песнопения. По отношение на уплахата и припадъка на майка си юношата изразил дълбокото си съжаление и казал, че беседата, дочута от нея, представлявала част от сложно символично тайнство, целящо създаването на определена духовна атмосфера. Непонятната терминология, използвана от сина му, объркала господин Уорд, но поне всичките му съмнения за душевното разстройство на Чарлз се разсеяли, въпреки напрегнатото състояние на момчето. Всъщност разговорът не завършил с нищо конкретно — Чарлз взел книгите си и напуснал лабораторията, а Теодор Уорд постоял известно време сам, без да знае какво да мисли. Заниманията на сина му изглеждали не по-малко мистериозни от смъртта на горкичкия Нег, който бил намерен след час в сутерена с изцъклени очи и разкривена от ужас уста.

Воден от неясен инстинкт, угриженият родител огледал с любопитство опустелите полици, опитвайки се да определи кои заглавия е взел синът му. Още от детските си години Чарлз поддържал библиотеката си в строг ред и тематична последователност, ето защо не представлявало особена трудност да се отгатне какво липсва. Господин Уорд се удивил, когато видял, че книгите по окултизъм и древна история стоят по местата си, ала за сметка на това всички томове, посветени на новата история, наука, география, философия и съвременна художествена литература са изчезнали.

Това била необичайна промяна в интересите и наклонностите на Чарлз Декстър Уорд и баща му останал дълго време в лабораторията, замислен над странната метаморфоза. В помещението имало и още нещо, което изпълвало възрастния Уорд с тревожна напрегнатост, и той се огледал, опитвайки се да открие източника му. Самата атмосфера била пропита с него и бащата на Чарлз си дал сметка, че го усещал още от мига, в който пристъпил прага на лабораторията.

Не след дълго Теодор Уорд открил отговора на въпроса, който го измъчвал. Северната стена над камината продължавала да е покрита с резбованата ламперия от къщата на Олни Корт, ала от прецизно реставрирания портрет на Джоузеф Къруин не се виждала и следа. Явно високата температура, съпътстваща експериментите на Чарлз, не пощадила маслените бои и довела до непоправимото. Портретът на някогашния корабовладелец завинаги престанал да следи младия мъж, с когото имал поразителна прилика, и сега лежал на пода под формата на купчинка сиво-синкав прах.

[1] Прокълнатата книга (лат.) — Б.пр. ↑

[2] Около седемдесет километра. — Б.пр. ↑

[3] Груба, плътна и здрава материя, от която са шиели дрехи за селяните — Б.пр. ↑

[4] Здрава ленена тъкан — Б.пр. ↑

[5] В юдаизма това е едно от имената на бог Йехова, а в християнството — името на първото проявление на Светата троица, Бог-Отец — Б.пр. ↑

[6] Крилат кон, чието изображение се среща доста често в изкуството на страните от древността — Б.пр. ↑

[7] Елифас Леви Захед (Абат Алфонс Луи Констанс, 1810–1875) — един от най-големите окултисти на новото време и автор на множество книги по трансцендентална магия. Английският вещер Алистър Кроули го смята за един от учителите си — Б.пр. ↑

Четвърта глава
Метаморфоза и безумие

В продължение на седмица след онзи печален Разпети петък близките на Чарлз го виждали доста по-често от обичайното напоследък. Той през цялото време ходел с книгите си ту в библиотеката, ту в лабораторията. Държал се спокойно и разумно, макар че майка му и баща му забелязали, че на лицето му се появило странно изражение — като на преследвано животно — и странен апетит, съдейки по изискванията му към готвача.

Доктор Уилет бил своевременно известен за всичко, което се случило по време на великденските празници, и във вторник провел дълъг разговор с Чарлз Декстър Уорд в библиотеката, където разпадналият се портрет на Джоузеф Къруин вече не следял никого. Беседата отново се оказала неособено плодотворна, но важното е, че психиатърът и до днес твърди, че младежът бил психически здрав. Той обещал съвсем скоро да разкаже за откритията си и говорел за назрялата необходимост да премести лабораторията си на някое уединено място. Любопитно е, че изобщо не съжалявал за загубата на портрета — дори сякаш намирал нещо смешно в неочакваното му разрушение.

Минала втора седмица и Чарлз Декстър Уорд започнал да отсъства за дълго от дома си. Когато добрата стара Хана дошла, за да помогне с пролетното почистване, тя разказала, че юношата идвал често в къщата на Олни Корт — неизменно с голям куфар — и стоял с часове в мазето. Той винаги бил изключително щедър към нея и стария Аза, но изглеждал по-разстроен от обичайното и това много я огорчавало, защото го знаела от пеленаче.

Малко след това от Поутъксет дошло друго известие. Прия-телите на господин Теодор Уорд му казали, че от няколко дни редовно виждали сина му там, макар че досега не били разговаряли с него. Младежът често бил забелязван в лодкарницата в Роудс-он-Поутъксет, откъдето наемал лодка, с която, както изяснил впоследствие доктор Уилет, се насочвал на север покрай брега и се връщал след доста време.

През май Чарлз възобновил ритуалните си песнопения в мансардата — това не се харесало никак на баща му и той го помолил да не прави повече така. Една сутрин се повторило нещо, което доста напомняло на въображаемия разговор от злополучния Разпети петък — младежът ту разгорещено спорел със самия себе си, ту се уговарял да стори нещо, защото от таванското помещение се дочували възмутени викове, изисквания и откази, които накарали госпожа Уорд незабавно да се качи горе и да долепи ухо до вратата на лабораторията. Единственото, което чула обаче, било: „… необходима е кръв в продължение на три месеца…“. Жената не издържала и похлопала на вратата, ала в същия миг гласовете внезапно утихнали. По-късно, когато Теодор Уорд извикал сина си и поискал обяснение за случилото се, юношата заявил, че съществуват определени конфликти в сферите на съзнанието, които могат да бъдат избегнати само с изключителни познания и опит, но той щял да направи всичко възможно да ги прехвърли в други сфери.

В средата на юни отново се случило нещо странно. Здрачът едва се бил спуснал, когато от лабораторията се разнесъл шум и господин Уорд забързал нагоре по стълбите, ала звуците утихнали малко преди да се добере до мансардата. В полунощ, когато всички в къщата спели, Чарлз се спуснал, олюлявайки се, по стъпалата, помъкнал огромен куфар със себе си, и казал на иконома, че трябва да излезе. На сутринта прислужникът заявил на госпожа Уорд, че напуска, защото в погледа на младежа имало нещо толкова скверно, богохулно и светотатствено, че той не можел да прекара и миг повече под този покрив. Възмутена, майката на Чарлз го пуснала да си тръгне, неспособна да повярва на думите му. За нищо на света не можела да повярва, че синът й е способен да изглежда по споменатия от слугата начин.

На следващата вечер, също както преди три месеца, Чарлз Декстър Уорд взел първи вестника и случайно изгубил една от страниците му. Това обстоятелство обаче изплувало по-късно, когато доктор Уилет започнал да събира всички парченца на главоблъсканицата. Психиатърът успял да открие липсващата страница в редакцията на „Джърнъл“ и си отбелязал две статии, които биха могли да имат отношение към случая „Чарлз Декстър Уорд“.

Ето какво гласи първият материал:

Отново похитители на гробове

Днес сутринта Робърт Харт, нощен пазач на Северното гробище, откри, че похитителите на гробове не са прекратили светотатствената си активност в старата част на гробищния парк. Гробът на Езра Уийдън, роден през 1740 година и починал през 1824, бил поруган, съдейки по преобърнатия и разбит надгробен камък. Пазачът заварил лобното място на покойния Уийдън разкопано и пусто. Според него похитителите най-вероятно са използвали открадната от близкия склад лопата.

Всичко, което би могло да остане в гроба след век и половина разложение, било похитено — в зейналия изкоп останала само купчина изгнили дъски. Този път полицията не открила никакви следи от автомобил, но за сметка на това пък се натъкнала на отпечатъци от стъпки.

Харт е твърдо убеден, че този случай е свързан с мартенския инцидент, когато пазачът успя да изплаши гробокопачите, пристигнали с товарен автомобил. Сержант Райли обаче го опровергава и изтъква явните различия при двата случая. Той обясни, че през март натрапниците са копали там, където няма никакви гробове, докато сегашните разкопки засягат точно определен гроб. Следователно престъпниците са имали ясна и конкретна цел, която обаче е непонятна за полицията. Сигурно е само едно — този път става въпрос и за оскверняване на гроб, съдейки по разбитата плоча, която според Робърт Харт била в идеално състояние до момента на престъплението.

Членовете на семейство Уийдън изразиха потреса и огорчението си от случилото се, но не можаха да назоват нито един враг, способен на подобна гавра с техния прародител. Хазард Уийдън, живеещ на Ейнджъл Стрийт 598, разказа, че според семейните легенди малко преди Революцията Езра Уийдън бил въвлечен в някакво тайнствено дело, което обаче ни най-малко не уронило престижа и честта му. Разследването е поверено на инспектор Кънингам и да се надяваме, че в най-скоро време ще узнаем нещо определено.

Другата статия била доста по-лаконична:

Кучетата в Поутъксет лаят като бесни

В три часа през нощта жителите на Поутъксет бяха разбудени от необичайно силен кучешки лай откъм северната страна на Роудс-он-дъ-Поутъксет. Хората твърдят, че никога преди не били чували подобен вой, а Фред Лемдин, нощен пазач в Роудс, заяви, че е чул и агонизиращите писъци на човек, обхванат от смъртен ужас. Силната, но краткотрайна буря, разразила се недалеч, сложила край на загадъчното произшествие, с което жителите на Поутъксет свързват и неприятната миризма, излъчвана навярно от нефтените хранилища, разположени в близост до залива; не е изключено точно тя да е наплашила кучетата.

През последвалите дни Чарлз Декстър Уорд започнал да придобива все по-изтерзан и изнурен вид и повечето хора са единодушни, че младежът изглеждал обладан от някакъв тъмен ужас и малко му трябвало, за да си признае какво го разяжда отвътре. Майка му изгубила съня си и почти всяка нощ се вслушвала напрегнато в мрака, благодарение на което разбрала, че синът й често напуска дома си под прикритието на тъмнината и се завръща чак на разсъмване. Навярно тези случаи накарали жителите на Провидънс да започнат да разпространяват мълвата, че Чарлз Декстър Уорд е вампир, защото тъкмо по това време пресата съобщила за редица случаи на вампиризъм в града. Жертвите на незнайния нощен кръвопиец били мъже и жени на различна възраст и труповете им били откривани основно на две места — на хълма Норт Енд и в покрайнините на Поутъксет. Малцината, които останали живи, разказвали за изгърбено чудовище с горящи очи и издължени крайници, което впивало зъбите си в гърлото на плячката си и лочело жадно от кръвта й.

Доктор Уилет, който отказва да признае, че душевното разстройство на Чарлз е започнало през този период, обяснява по следния начин този кошмар:

— Няма да градя недоказуеми предположения за това, кой или какво е извършил тези нападения и убийства, но съм сигурен в едно — Чарлз Декстър Уорд не носи никаква вина за тях. Имам основания да заявя, че той не познава вкуса на кръвта — и прогресиращата му анемия е само едно от доказателствата за това. Спомнете си колко блед беше този момък. Уорд се бе забъркал с изключително опасни неща и заплати прескъпо за това, но не беше нито чудовище, нито престъпник. Що се отнася до сегашния Уорд, изобщо не искам да мисля за него. С горкия момък се случи ужасна промяна и някогашният Чарлз просто умря. Най-малкото умря душата му, защото онова същество, което изчезна от болницата, имаше друга душа.

В началото на юли доктор Уилет посъветвал госпожа Уорд да отиде за известно време в Атлантик Сити, за да си отдъхне от бремето на нервното напрежение, съсипващо физическото и психическото й здраве. Малко след това Чарлз закупил едно старо бунгало, разположено на най-високото място на слабо заселения стръмен бряг на река Поутъксет. След сключването на сделката младият мъж едва изчакал падането на нощта, за да пренесе в новата си придобивка цялата си лаборатория, използвайки за целта закрит товарен автомобил. Той делил бунгалото със слугата си Гомес — мулат с разбойнически вид и португалска кръв, когото забърсал от крайбрежната Саут Мейн Стрийт, и някакъв слабоват непознат с тъмни очила и рошава брада, който явно бил нещо като колега на Чарлз. Мулатът Гомес почти не знаел английски, а брадатият мъж — който се представял като доктор Алън пред съседите — поназнайвал езика малко по-добре от него. Самият Уорд се стараел да се държи дружелюбно и общително, ала само засилвал любопитството на околните с несвързаните си разкази за химическите си опити. Не след дълго светещите по цели нощи прозорци дали повод за разпространението на най-различни слухове, а по-късно, когато стъклата помръкнали, хората започнали да си шушукат за огромните количества месо, поръчвани в касапницата, както и за приглушените викове, възклицания и песнопения, дочуващи се от подземието.

Благопристойните съседи се отнасяли с недоверие и неприязън към Чарлз Декстър Уорд и двамата мъже, с които делял бунгалото, защото свързвали във въображението си подозрителното обиталище с мистериозните случаи на убийства и вампиризъм в града.

През септември нощният кръвопиец сякаш изчезнал и разбунените духове се поуспокоили, ала през януари се случило нещо, което създало сериозни неприятности на младия Уорд. Група контрабандисти нападнали посред нощ един от камионите, превозващ товари за Чарлз Декстър Уорд, ала щом отворили дългите сандъци, се сблъскали с неподозиран кошмар. Вместо нелегален алкохол камионът превозвал нещо толкова скверно и чудовищно, че дори престъпниците били ужасени и не могли да удържат езика си зад зъбите. Представителите на подземния свят незабавно заровили находката си, ала щом мълвата за зловещия товар стигнала до полицията, било предприето сериозно разследване.

Сандъците били адресирани до Чарлз Декстър Уорд в Поутъксет и пазителите на реда незабавно посетили бунгалото, където открили изплашения до смърт домакин с двамината му странни приятели. Полицаите поискали обяснения и получили напълно логично свидетелство за невинността на младия Уорд. За химическите експерименти, значимостта на които можели да потвърдят всички, които го познавали през последните десетина години, му били необходими анатомични образци, ето защо той поръчал онова, което му трябвало, от няколко агенции, които не намерили в изискванията му нищо противозаконно. За принадлежността на образците обаче не му било известно нищо и за него било като гръм от ясно небе известието, че националните чувства и достойнство на цял един народ биха могли да бъдат потъпкани, ако тайното стане явно. В това твърдо го подкрепял и доктор Алън, чийто глух глас се оказал далеч по-убедителен от треперещия от вълнение глас на Чарлз, така че силите на реда не предприели нищо, а само си записали името и адреса на нюйоркския агент. Анатомичните образци били върнати по местата си и обществото останало в неведение за стореното светотатство.

На 9 февруари 1928 година доктор Уилет получил от Чарлз писмо, което смята за изключително важно и по повод на което спорил неведнъж с доктор Лаймън. Лаймън е сигурен, че текстът му представлява сам по себе си убедително доказателство за напреднал стадий на dementia praecox, ала според Уилет това е последното разумно послание на младия мъж. Той обръща особено внимание и на обичайния почерк на Уорд, който, макар и да говори за не съвсем спокойното му душевно състояние, без всякакво съмнение принадлежи на него. Ето пълния текст на писмото:

„Провидънс, Род Айлънд,

Проспект Стрийт 100,

8 март 1928

Уважаеми доктор Уилет!

Най-сетне настъпи мигът да направя признанието, което отдавна съм ви обещал и което вие отдавна очаквате. Изключително ценя и никога няма да забравя търпението ви по отношение на мен, както и доверието ви в здравия ми разум.

Вече съм готов да говоря и смятам за свой дълг да ви съобщя, че не успях да постигна дългоочакваната победа. Вместо триумф ме очакваше кошмар и в писмото ми ще откриете не ликуването на победителя, а молба за помощ и съвет за спасението на моя милост и целия свят от ужаса, чиито мащаби са отвъд пределите на човешкия мозък. Помните ли писмата на Фенър за отдавнашната операция в Поутъксет? Това трябва да се повтори, и то възможно най-скоро. От нас зависи повече, отколкото би могло да се изкаже с думи. Върнах към живот едно чудовище, като сторих това в името на науката. Сега заради живота на земята вие трябва да ми помогнете да го изпратя обратно във вечната тъма.

Напуснах Поутъксет завинаги и сме длъжни да унищожим всичко, което е там — без значение дали е живо, или мъртво. Повече няма да стъпя там за нищо на света и затова не вярвайте, ако някой ви каже, че ме е виждал там. Ще ви разкажа по-подробно, когато се срещнем. Сега съм вкъщи и се надявам веднага, когато се поосвободите, да наминете при мен. Ще ви трябват около пет-шест часа, за да изслушате разказа ми. Повярвайте ми — никога до този момент не сте били толкова необходим на някого! Моят живот и моят разум са най-малкото, което е подложено на чудовищна заплаха.

Нямам смелост да разкрия истината пред баща си, а и той едва ли ще бъде способен да разбере всичко. Съобщих му единствено за грозящата ме опасност и той нае четирима частни детективи да охраняват къщата. Не съм уверен, че това ще помогне, тъй като са изправени срещу сили, на които дори вие не сте в състояние да се противопоставите. Елате по-бързо, ако искате да ме заварите жив и да узнаете как да попречим на Космоса да се превърне в Ад.

Ще ви приема по всяко време — изобщо не излизам от къщи. Не ми звънете по телефона, понеже не се знае кой може да ви подслуша. Ще се моля на всички богове, които съществуват, срещата ни да се случи.

В пълно отчаяние:

Чарлз Декстър Уорд

П. П. Ако видите доктор Алън, веднага го застреляйте от разстояние и разтворете тялото му в киселина. В никакъв случай не го изгаряйте!!!“

Доктор Уилет получил това писмо в десет и половина сутринта и моментално отменил всичките си ангажименти за следобеда. До четири часа обаче бил плътно зает, ето защо възнамерявал да посети Чарлз след това. Макар че за всеки страничен човек писмото би прозвучало, меко казано, странно, психиатърът не се усъмнил и за миг в истинността му, понеже добре познавал сина на Теодор Уорд. Той бил абсолютно сигурен, че момъкът се е забъркал с някакви древни и зловещи сили, защото забележката за доктор Алън напълно съвпадала със слуховете, разпространявани за тайнствения колега на Уорд. Уилет не го бил виждал нито веднъж, но бил слушал предостатъчно за неговата външност и поведение, ето защо се досещал чии очи криели черните стъкла на очилата му.

Точно в четири лекарят бил пред вратата на къщата на Проспект Стрийт, ала за голямо свое огорчение узнал, че Чарлз Декстър Уорд не удържал на обещанието си да не напуска дома си. Охранителите били по местата си, но заявили, че младият човек явно е преодолял страха си. Той провел редица разговори по телефона, като ту звучал изплашено, ту спорел разгорещено и възразявал за нещо. Един от детективите запомнил как отвърнал на някакъв непознат глас с фрази от рода на „Много съм уморен и искам да си почина“, „Не мога да ви приема сега, така че се налага да ме извините“, „Моля ви да отложите крайните мерки, докато не постигнем някакъв компромис“ и „Съжалявам, но ще поговорим по-късно“.

Сетне обаче излязъл тихомълком от къщата и се върнал след около час. Без да пророни и дума, Чарлз Декстър Уорд се качил по стълбите, ала тогава страхът му явно се завърнал, понеже младежът закрещял ужасено, щом пристъпил прага на библиотеката, а после взел да надава страховити хриптящи звуци, сякаш някой бил сграбчил гърлото му и се опитвал да го удуши. Икономът моментално се втурнал нагоре по стълбите, за да провери какво става, но се сблъскал с гордо изправената фигура на Чарлз, застанал със скръстени ръце на прага на библиотеката. Той изгледал иконома по такъв начин, че прислужникът изгубил ума и дума от страх, след което безмълвно го отпратил с нетърпящ възражение жест. От библиотеката се дочули грохот и стържене — вероятно младежът размествал мебелировката, — а сетне той отново излязъл. Уилет попитал дали Чарлз е оставил някаква бележка за него, но получил отрицателен отговор. Икономът още не можел да дойде на себе си, изплашен от нещо в облика и поведението на младия си господар, поискал от психиатъра лекарства, за да успокои нервите си.

Доктор Уилет се качил в библиотеката и останал там близо два часа, очаквайки напразно завръщането на Чарлз. Докато разглеждал оределите томове по рафтовете, навън започнало да се смрачава. По някое време при него дошъл Теодор Уорд, угрижен и разстроен заради отсъствието на сина си, за чиято безопасност бил положил толкова усилия. Той не знаел нищо за молбата на Чарлз за среща с доктор Уилет и обещал да извести лекаря веднага щом младежът се появи. Когато се сбогувал с психиатъра, отчаяният родител изразил безпокойството си за състоянието на сина си и помолил госта да направи всичко възможно, за да го върне към нормалния живот.

Уилет напуснал с голямо облекчение библиотеката, в която продължавало да витае нещо страховито и нечисто въпреки отсъствието на онзи демоничен портрет. Сякаш изчезналото изображение на Джоузеф Къруин оставило зловещия си отпечатък в помещението. Никога досега лекарят не бил изпитвал толкова силно желание да се махне от помещението, в което се намира, и да излезе на чист въздух, и той бил сигурен, че този внезапен и непривичен за него импулс бил свързан по някакъв начин със зловещия родственик на Чарлз Декстър Уорд.

На следващата сутрин доктор Уилет получил съобщение от Теодор Уорд, че синът му така и не се върнал. Бащата споменавал телефонното обаждане на доктор Алън, който му казал, че Чарлз ще прекара известно време в Поутъксет и не бива да бъде безпокоен. Това се налагало от обстоятелството, че доктор Алън бил извикан по някаква спешна работа за неопределен срок и Чарлз трябвало да поеме всички изследвания и опити. Младият мъж предавал поздрави на семейството си и се извинявал за тревогата, която причинил на родителите си с рязката промяна на плановете си. Господин Уорд чувал за първи път гласа на тайнствения учен; той му се сторил странно познат и го изпълнил с необясним страх.

Изправен пред тези противоречащи си послания, доктор Уилет не знаел как да постъпи. Той не се съмнявал в искреността на Чарлз, ала какво да предприеме, ако младежът наистина е променил плановете си? От една страна, синът на Теодор Уорд му писал, че изследванията му са придобили чудовищен характер, че всичко, свързано с тях, ведно с брадатия му колега, трябва на всяка цена да бъде унищожено, че за нищо на света няма да се върне в Поутъксет, а от друга, се държал така, сякаш внезапно е забравил за всичко това и се отправя доброволно към сърцето на мрака. Здравият разум му подсказвал да зареже този млад човек с всичките му странности, ала някакъв по-дълбок инстинкт не му позволявал да забрави за отчаяната му молба.

Лекарят мислил върху възникналата дилема в продължение на цяла седмица и с всеки следващ ден решението да навести Чарлз в бунгалото му в Поутъксет ставало все по-категорично в съзнанието му. Нито един приятел на младия човек не бил дръзнал да надникне там, а и Теодор Уорд знаел за вътрешната подредба на къщата само онова, което синът му благоволил да му разкаже. Въпреки това психиатърът си давал сметка, че необходимостта да поговори с пациента си е назряла до краен предел.

В края на февруари доктор Уилет седнал в малкия си автомобил и поел по Броуд Стрийт, размишлявайки за операцията, започнала на същия този път преди сто и петдесет години — операцията, чийто истински смисъл оставал забулен в тайна и до днес.

Пътуването не отнело много време и скоро пред очите на лекаря изплували елегантният Еджууд и сънният Поутъксет. Уилет свърнал надясно по Локууд Стрийт и стигнал до самия край на пътя; там изгасил двигателя и продължил пешком на север, където стръмният бряг надвисвал намръщено над реката. Тук имало съвсем малко постройки, така че психиатърът веднага различил единичното бунгало с бетонен гараж, разположено от лявата страна на реката. Той преминал бързо по покритата с чакъл пътечка и потропал настоятелно на вратата.

Щом мулатът Гомес открехнал портата, Уилет му казал, че трябва веднага да се види с Чарлз Декстър Уорд по изключително важна работа. Не приемал никакви откази, а ако не го пуснат, щял да разкаже на Теодор Уорд за случилото се. Мулатът се направил на разсеян и се опитал да притвори вратата, но лекарят повишил глас и повторил изискването си. Скоро след това от тъмнината се дочул хриптящ шепот, от който по тялото на психиатъра пробягали тръпки, въпреки че и той самият не бил способен да каже защо се изплашил толкова.

— Пусни го, Тони. Защо да не си поговорим?

Дрезгавият шепот изпълнил доктор Уилет със страх, ала от онова, което последвало, той бил обзет от истински ужас. Дъсченият под проскърцал и собственикът на зловещия дрезгав глас се явил пред очите му. Това бил самият Чарлз Декстър Уорд.

Прецизността, с която доктор Уилет реконструирал в паметта си и записал проведения през въпросния ден разговор, свидетелства за огромното значение, което лекарят му придава. Той признава очевидните изменения, настъпили в поведението на Чарлз Декстър Уорд, и е твърдо убеден, че младият човек е говорил с него под давлението на разум, нямащ нищо общо с онзи разум, чието развитие психиатърът наблюдавал в продължение на двайсет и шест години.

Спорът с доктор Лаймън накара доктор Уилет да се стреми към максимална точност, ето защо той определено отнася безумието на Чарлз към онзи период, когато той започнал да пише на родителите си писма, напечатани на машина. Те са съвсем различни от предишните му писма и се отличават дори от последното отчаяно послание, което младежът изпратил на психиатъра. В напечатаните на машина писма се открива някаква странна архаичност, сякаш измененията, настъпили в мозъка на Чарлз Декстър Уорд, са освободили поток от усещания и впечатления, съхранени в подсъзнанието му от периода на увлечението му по старините. Авторът на тези писма сякаш полага всички усилия да звучи като човек на днешния ден, но духът на текста и самият език принадлежат на миналото.

Когато бъдещият пациент на клиниката за душевноболни склонил да приеме посетителя си в полутъмното бунгало, лекарят забелязал, че неговата реч и жестовете му също носят отпечатъка на миналото. Той се поклонил леко, предложил на госта си да седне и почти веднага заговорил с онзи хриптящ, дрезгав шепот, като първата му работа била да обясни промяната в гласа си.

— Простудих се — казал той — от този проклет крайречен въздух. Трябва да ме извините за гласа ми. Предполагам, че сте дошли да ме навестите по поръка на многоуважаемия ми баща, който се безпокои за здравословното ми състояние, но се утешавам с надеждата, че онова, което ще му разкажете, ще разсее тревогите му.

Уилет се вслушвал внимателно в думите на Уорд, ала с още по-голямо внимание изучавал лицето му. Интуицията му подсказвала, че нещо тук не е наред. Той внезапно си спомнил разказаното от изплашения иконом. За съжаление, в помещението било доста тъмно, но докторът не помолил да дръпнат завесите. Вместо това попитал защо младият мъж му написал такова отчаяно писмо.

— Тъкмо възнамерявах да ви разкажа за това — рекъл домакинът му. — Навярно знаете, че напоследък нервите ми не са в особено добро състояние и поради тази причина понякога говоря неща, за които впоследствие не мога да нося отговорност. Неведнъж съм ви известявал, че се намирам на прага на грандиозно откритие, вследствие на което главата ми често се замайва и ми се вие свят. Всеки човек би се изплашил, ако узнае онова, което зная аз, но ето че времето настана и вече няма да чакам дълго. Извърших глупост, като се прибрах у дома и позволих да ме поставят под охрана. Човек не бива да спира на половината път — мястото ми е тук! Добре ми е известно, че съседите бръщолевят какво ли не и навярно и аз самият проявих слабост и се поддадох на хорската мълва с прибирането в бащиния си дом. Всъщност в онова, с което се занимавам, няма нищо лошо, докато го правя както трябва. Ако почакате още половин година, търпението ви ще бъде възнаградено стократно.

Уилет седял в сумрачното помещение и попивал всяка дума и всеки жест на събеседника си.

— Навярно ви е известно, че открих способ за изучаване на миналото, който е значително по-надежден от книгите и ръкописите — продължил Чарлз Декстър Уорд. — Оставям на въображението ви да прецените какъв зашеметяващ принос ще има моето откритие за историографията, философията и изящните изкуства; как отворената от мен врата към знанието ще се отрази на всички хуманитарни науки! Моят праотец Джоузеф Къруин е знаел всичко това, когато онези безмозъчни люде нахлули в имението му и го убили. Сега и аз трябва да мина по пътя му, ала моите знания и умения не могат да се мерят с неговите. Този път нищо не бива да ми попречи — най-малко пък собствените ми глупави страхове. Моля ви, сър, забравете всичко, което съм ви написал, и не се бойте от това място и от хората, които живеят и работят тук. Доктор Алън е достоен и почтен джентълмен, на когото дължа огромни извинения, защото наговорих такива ужасни неща по негов адрес. Жалко, че се наложи да се разделим, ала той си има и други дела. Приносът и ролята му в съвместните ни изследвания не са по-малки от моите и сега ми се струва, че когато се изплаших от постигнатите от мен резултати, изплаших и него, понеже той е първият ми помощник.

Тук Уорд замълчал. Доктор Уилет не знаел нито какво да мисли, нито какво да каже. Чувствал се като пълен глупак, докато слушал как домакинът му се отрича от писмото си, но в същото време не можел да прогони натрапчивата мисъл, че току-що произнесената реч звучи някак чуждо и нехарактерно за момъка, което не можело да се каже за онова разтърсващо послание. Психиатърът се опитал да насочи разговора към миналото и да напомни на събеседника си определени случаи, воден от желанието да възсъздаде атмосферата от предишните им беседи, ала това довело до гротескни резултати.

Впоследствие същото се повторило и в беседите с другите лекари. От мозъка на Чарлз Декстър Уорд сякаш изчезнал цял пласт от паметта му, където се съхранявали знанията за съвременните реалии и собствения му живот, сякаш потокът от сведения за старините, получени в детството му, изригнал от бездната на подсъзнанието му и потопил всичко останало.

Явно и самият Уорд си давал сметка, че познанията му за миналото звучат доста подозрително и непривично, защото полагал всички усилия да ги прикрие. Въпреки това почти всеки път, когато лекарят споменавал някои от нещата, вълнували Чарлз навремето, младият мъж не можел да се въздържи и обсипвал събеседника си с подробности, които един двайсет и шест годишен мъж просто нямало как да знае.

По едно време на психиатъра му се сторило, че Чарлз Декстър Уорд нарочно говори надълго и нашироко за незначителни неща, за да умори госта си и той да не поиска да го навести отново. Навярно заради това предложил на лекаря да разгледа бунгалото и без да чака отговор, го развел из всички помещения — от сутерена до тавана. Уилет се оглеждал внимателно наоколо, ала забелязал единствено, че книгите били твърде малко, като се имат предвид опустелите рафтове в библиотеката на младежа, а така наречената лаборатория била повече от скромна и имала почти бутафорен вид. Било повече от ясно, че истинските лаборатория и библиотека се намират другаде, но къде?

След като не успял да научи нищо за тайните занимания на младия човек, доктор Уилет се върнал в Провидънс и още същата вечер разказал подробно за всичко на Теодор Уорд. Двамата мъже единодушно стигнали до извода, че младежът явно не е на себе си, ала решили поне засега да се въздържат от каквито и да било действия. Най-важното било госпожа Уорд да остане в неведение относно истинското състояние на сина си, за да могат разклатените й нерви постепенно да се възстановят.

Теодор Уорд решил сам да навести Чарлз, устройвайки му нещо като изненада. Една вечер доктор Уилет го взел с автомобила си, откарал го до бунгалото и зачакал търпеливо завръщането му. Срещата се проточила и когато бащата се завърнал, лекарят видял, че на лицето му е изписано изражение на дълбока горчивина и недоумение. Беседата между бащата и сина протекла почти по същия начин като визитата на доктор Уилет — помещението тънело в полумрак и Чарлз говорел с онзи хриптящ шепот, за чиято необяснимо плашеща природа и Теодор Уорд, и лекарят били на едно мнение.

Твърдо решени да обединят усилия в името на спасението на душевното здраве на младия човек, господин Уорд и доктор Уилет започнали да събират всички сведения, които биха могли да са им от полза. Първото, което проучили, били слуховете, разпространени в Поутъксет, което изобщо не ги затруднило, понеже и двамата имали приятели там.

По-голямата част от работата легнала на плещите на психиатъра, понеже хората говорели с него с по-голяма охота, отколкото с бащата на Чарлз. Обитателите на рибарското поселище не спирали да обвиняват младия Уорд във вампиризъм, а пристигащите посред нощ камиони с незнайни товари все повече ги плашели и ги карали да си шушукат ужасни неща. Местните търговци разказвали за странните поръчки, които получавали от мулата Гомес (всички били единодушни, че във вида му имало нещо престъпно и отблъскващо) — най-вече огромни количества месо и прясна кръв, доставяни от двата месарски магазина в селцето. Единият от касапите изтъкнал, че в бунгалото живеели само трима души, които за нищо на света не биха могли да изядат всичко онова, което купували.

Хората дочували и някакви причудливи звуци, идещи изпод земята. Проверката на истинността на тези слухове се оказала изключително трудна, но доктор Уилет се уверил, че дори най-нелепите от тях имат реални основания. Ритуалните песнопения също продължавали, ала само тогава, когато светлината в прозорците угасвала. Вероятно шумът е идвал от сутерена, но мнозина от жителите на Поутъксет настоявали, че гласовете отеквали от подземни тунели — как иначе се обяснявал фактът, че източниците на звуците се намирали доста далеч от бунгалото? Тогава доктор Уилет и Теодор Уорд си спомнили старинните предания за катакомбите на Джоузеф Къруин и изказали хипотезата, че навярно Чарлз е избрал бунгалото именно заради предполагаемата му близост с някогашната ферма на корабовладелеца — нали документите, открити зад портрета в къщата на Олни Корт, свидетелствали за това. Двамата мъже провели щателно и упорито издирване, но така и не успели да намерят вратата в стръмния речен бряг, за която споменавали старинните ръкописи.

Що се отнася до мнението на съседите за обитателите на бунгалото, станало ясно, че мулатът предизвиквал омраза, брадатият учен — страх, а младия блед учен ненавиждали до дъното на душата си. През последните една-две седмици Чарлз Декстър Уорд силно се променил, престанал да се държи любезно и говорел само с дрезгав шепот — и то единствено в случаите, когато това било крайно необходимо.

Тези сведения, получени от най-различни източници, били обсъждани надълго и нашироко от Теодор Уорд и доктор Уилет. Те съпоставили всички известни им факти от последните години на живота на Чарлз, включително и отчаяното писмо, написано до лекаря, с оскъдните документални свидетелства за Джоузеф Къруин. За съжаление, нямало как да надзърнат в книжата, открити от Чарлз — и психиатърът, и бащата били сигурни, че ключът към безумието на младия човек е скрит в онова, което е узнал за някогашния вещер и неговите деяния.

Ала в крайна сметка нито доктор Уилет, нито господин Уорд имат заслуга за обрата, който взела тази мрачна история. И двамата не знаели как да се борят със смътната сянка, надвиснала над Чарлз Декстър Уорд, а напечатаните на пишеща машина писма на младия мъж започнали да пристигат все по-нарядко и по-нарядко. Настъпило първо число на месеца, когато се правят всички финансови разчети, и банковите служители започнали изумено да клатят глави и да си телефонират един на друг.

В края на краищата бунгалото на Чарлз било посетено от официални представители, които го попитали защо подписите на чековете му приличат на нескопосни фалшификации, ала младият мъж им обяснил шепнешком, че това е в резултат на преживян нервен срив, от който не могъл да се възстанови. Той добавил, че не е в състояние да изпише правилно дори една буква и може да докаже това с писмата до родителите си, които е принуден да печата на пишеща машина.

Странният шепот, парализираните ръце, лошата памет и променената реч и поведение убедили банковите служители в тежката болест на стоящия пред тях човек и те решили незабавно да поговорят с баща му. Срещата им се състояла на 6 март 1928 година. Накрая обърканият Теодор Уорд пратил да повикат доктор Уилет, който погледнал нелепите драскулки върху чековете и ги сравнил мислено с почерка, с който било написано последното отчаяно писмо на Чарлз Декстър Уорд. Разликата била очевидна; същевременно в новия почерк имало нещо, което се сторило смътно познато на лекаря. Подобните на птичи следи букви носели белезите на старинно изписване и рязко се отличавали от всичко, изписано от ръката на младия човек до този момент. Психиатърът не можел да дойде на себе си от изумление… но къде би могъл да ги види? Вече нямало никакви съмнения, че Чарлз е изгубил разсъдъка си. Абсолютно никакви. А тъй като в подобно състояние той не можел да се разпорежда с имуществото си и да поддържа контакти с обкръжаващия го свят, то било крайно наложително да бъде въдворен под лекарски надзор и незабавно да бъде подложен на лечение.

Тогава били извикани психиатрите — докторите Пек и Уейт от Провидънс и доктор Лаймън от Бостън, — на които господин Уорд и доктор Уилет дали изчерпателна информация. Те прегледали всички книги от библиотеката на Чарлз, а след като прочели писмото, което младият човек изпратил на Уилет, се съгласили, че заниманията на Уорд били напълно способни да разрушат или поне да нанесат сериозни травми на което и да е човешко съзнание.

В четвъртък, на 8 март, доктор Уилет, доктор Пек, доктор Лаймън и доктор Уейт, придружени от Теодор Уорд, посетили младия човек в бунгалото му, без да крият целта на визитата си. Въпреки че дълго време не се появил пред гостите си, когато най-накрая се изправил пред тях, Чарлз Декстър Уорд бил целият пропит с някаква странна и не особено приятна миризма от лабораторията. Той се държал изключително спокойно и веднага признал, че паметта и душевното му равновесие са пострадали от изнурителните, тягостни изследвания. Той изобщо не възразил срещу настоятелното желание на гостите да разгледат другите помещения и демонстрирал блестящи умствени способности, ако не се броят белите петна в паметта му.

Без съмнение лекарите биха променили решението си относно въдворяването на Чарлз Декстър Уорд, ако архаичната му реч и идеи не издавали душевната му болест. За работата си младежът разказал не повече от онова, което вече бил споменавал на баща си и на доктор Уилет, а към отчаяното си писмо до последния се отнесъл като към моментна проява на истерия. Ако можело да се вярва на думите му, в къщата му нямало други библиотека и лаборатория, освен тези, които посетителите вече разгледали, а що се отнася до местонахождението на доктор Алън, то той не знаел нищо по въпроса, ала уверил присъстващите, че брадатият мъж с очилата ще се появи веднага щом изникне необходимост от присъствието му.

Било съвсем очевидно, че Чарлз Декстър Уорд се отнася към случващото се с философско спокойствие, даже смирение — сякаш това било само временно и незначително препятствие, което ще му създаде най-малко главоболия, ако се остави по течението и просто постъпи така, както се изисква от него. Без съмнение младият човек бил убеден, че ще преодолее с лекота всички неприятности, в които бил въвлечен от белите петна в паметта си, изгубения си глас, променения си почерк, тайнствените си занятия и ексцентричното си поведение. Всички се съгласили, че засега не било необходимо да известяват майка му за въдворяването му в психиатрична клиника, а господин Уорд поел отговорността редовно да й изпраща напечатани на машина писма от името на Чарлз.

Младежът бил настанен в частната болница на доктор Уейт, разположена на уединено и живописно местенце в Конаникът Айлънд, където го подложили на прецизни и всестранни изследвания. Именно тогава били забелязани физиологични отклонения от нормата — забавена обмяна на веществата, странна кожа и небалансирани нервни реакции. Най-много от всички бил обезпокоен доктор Уилет, понеже наблюдавал Чарлз от малък и само той можел реално да си представи колко ужасни са тези промени в нормалното функциониране на организма му. Дори овалната родилна бенка, с която се родил Уорд-младши, изчезнала от бедрото му, а на гърдите на пациента се появило голямо черно петно. Никой от лекуващите лекари не бил в състояние да определи произхода на въпросното петно, а по едно време доктор Уилет дори се замислил дали младежът не бил белязан с „дяволския знак“ от участниците в светотатствени нощни сборища, провеждани на безлюдни и слабо достъпни места.

Лекарят не можел да изхвърли от главата си онзи документ за съда над сейлъмските вещици, показан му от Чарлз във времената, когато все още не криел находките си. Той гласял: „В една нощ господин Д. Б. (Джордж Бъроус) сложил Дяволския знак върху Бриджит С., Джонатан А., Саймън О., Деливърънс У., Джоузеф К., Сюзън П., Мийтабъл К. и Дебора Б.“

Лицето на Чарлз също безпокояло психиатъра, навявайки му неясен страх, който изкристализирал в истински ужас в мига, в който Уилет осъзнал на какво се дължи. На челото над дясната вежда на младия човек се появило нещо, което никой до този момент не бил забелязвал — миниатюрен белег, повтарящ до съвършенство линията на онзи, който украсявал челото на Джоузеф Къруин на портретното му изображение.

Докато Чарлз Декстър Уорд изпълвал с недоумение всички лекари в клиниката, кореспонденцията му била следена с повишено внимание. По принцип писмата, изпратени до него или доктор Алън, се получавали в бунгалото, ала младият мъж наредил да му ги препращат до болницата. Уилет предполагал, че така едва ли ще получат кой знае колко значима информация — според него всичко по-важно било доставяно директно с вестоносец, — ала ето че през втората половина на март от Прага пристигнало писмо, адресирано до доктор Алън, което накарало и доктор Уилет, и Теодор Уорд сериозно да се замислят. Написано със старинни, почти нечетливи букви, то показвало същия разрив на автора си със съвременния английски език, който струял и от речта на Уорд.

Прилагаме целия текст на писмото:

„Клайнщрасе 11,

Алтщадт, Прага,

11 февруари 1928 г.

Братко в Алмонсин-Метратон!

Изпърво искам да те уведомя, че днес получих посланието ти за резултата от твоите манипулации с изпратените от мен Соли. Несполуката навярно се дължи на това, че Надгробията вече са били разменени, когато Барнабус ми е предоставил Материала. Подобни произшествия често се случват и на теб самия ти е добре известно какво стана с Материала, взет от гробището на Кралската църква през лето 1769-о и от Старото гробище през лето 1690-о. Същото се случи и при мен в Египет преди седемдесет и пет години и оттам идва и Белегът, който твоят Момък видя през лето 1924-о. Някога ти го казах и сега отново ти повтарям — не призовавай Оногова, с когото не можеш да се справиш, нито от мъртви Соли, нито от външните Сфери. Помни винаги Словата и прекрати деянията си дори и при най-малкото Съмнение за истинската същност на Онзи, който ти се яви. От десет надгробия девет вече са други. Не попиташ ли, навярно няма да узнаеш, докато не стане твърде късно. Тези дни получих известие от Х., който имал Неприятности с Войниците. Сигурно безкрайно съжалява, че Трансилвания вече не е унгарска, а румънска, и би напуснал замъка си, ако той не беше пълен с онова, за което знаем. Навярно обаче той сам вече те е уведомил за случилото се. Следващия път ще получиш от мен нещо от Източния хълм, което, смея да се надявам, ще ти достави голямо удоволствие. Дотогава не забравяй, че ми е нужен Б. Ф., ако изникне възможност да го придобия. Познаваш Г. във Филаделфия по-добре от мен. Вземи го първи, ако искаш, но бъди по-внимателен, защото Накрая искам да поговоря с него.

До господин Д. К. в Провидънс

Йог-Сотхот Неблод Зин.

Саймън О.

Теодор Уорд и доктор Уилет били просто потресени от това очевидно доказателство за нечие безумие. Трябвало им доста време, докато проникнат в смисъла на прочетеното и изводът, до който достигнали, ги объркал още повече. Излизало, че не Чарлз Декстър Уорд, а доктор Алън бил главната фигура в Поутъксет. Това обяснявало доста неща от онова отчаяно писмо на младежа. И какво означават инициалите «Д. К.» — нали адресатът на писмото бил брадатият мъж с черните очила?

Единственото обяснение, което им хрумнало, било прекалено фантастично. Кой бил този «Саймън О.», когото Чарлз посетил преди четири години? В миналото вече имало един Саймън Орн, или Джедедая — той живеел в Сейлъм и изчезнал през 1771 година, — чийто почерк приличал поразително на почерка на автора на загадъчното писмо. Какви ли кошмари и тайни, какви ли противоречия и изстъпления на природата са се завърнали след сто и петдесет години, за да терзаят мирния стар Провидънс?

Бащата на Чарлз и старият му лекар не знаели какво да мислят и правят, ето защо отишли в клиниката при младежа, за да го разпитат деликатно за доктор Алън, за посещението му в Прага и за онова, което знаел за Саймън, или Джедедая Орн от Сейлъм. Уорд-младши бил вежлив, но неотстъпчив, и само изхриптял, че доколкото му е известно, доктор Алън умее да общува с душите на покойниците и не е изключено и колегата му от Прага да владее същата дарба. След края на разговора Теодор Уорд и доктор Уилет стигнали до извода, че всъщност те самите са били подложени на разпит от Чарлз и в края на краищата решили да уведомят и лекарската колегия за съдържанието на писмото от Прага. Доктор Пек, доктор Уейт и доктор Лаймън обаче не придали голямо значение на този документ. Според тях Чарлз или Алън просто са се натъкнали на някакъв емигрант, който бил виждал почерка на Орн и се стараел да го копира, за да изглежда като превъплъщение на отдавна мъртвия жител на Сейлъм. Вероятно същото се отнасяло и за брадатия мъж с черните очила — било напълно възможно той да е уговорил Чарлз да се възприема като аватар[1] на покойния Джоузеф Къруин. Уилет изтъкнал, че почеркът на Чарлз наистина показва изумително сходство с този на Къруин, но останалите психиатри разглеждали тази прилика като естествена проява на болестта и не желаели да осъзнаят значимостта на това обстоятелство.

След като се убедил в консерватизма на колегите си, Уилет посъветвал Теодор Уорд да не казва на никого за адресираното до доктор Алън писмо, което пристигнало на 2 април от Трансилвания и без всякакво съмнение било написано от същата ръка, отговорна за ръкописа на Хътчинсън. Ето какво гласи то:

Замъкът Ференци,

7 март 1928 година

Драги К.!

Заради разпространените сред местните жители слухове в замъка ми пристигна отряд от двайсет войници. Ще трябва да Копая по-дълбоко, за да вдигам по-малко Шум. Тези румънци са дяволски досадни и се държат като важни неподкупни чиновници, за разлика от унгарците, които спечелвах с добра храна и качествено вино. Миналия месец М. ми достави саркофага на Петте Сфинкса от Акропола, където трябваше да бъде Онзи, когото призовавах, и аз трижди говорих с Онова, що беше вътре. Първо ще го изпратя в Прага на С. О., а оттам насетне той ще ви го препрати. Много е упорит, ала вие добре знаете как да се справяте с такива. Вие пиете от чашата на Мъдростта постепенно, без да бързате да я пресушите на един дъх, и това е най-правилният подход. Узнах, че за разлика от преди вече не държите зрими Стражи, защото ползата от тях е по-малка от разходите и вече и на двама ви е добре известно, че така при възникване на Неприятности почти няма какво да криете. Сега можете да пътешествате и да Работите където си пожелаете, без да има нужда да извършвате Убийства, и се надявам нищо да не ви тласне по този път. Не мога да скрия радостта си, че най-сетне сте прекратили отношенията си с Онези Отвън, понеже това беше източник на смъртна опасност и сам знаете какво се случи, когато поискахте закрила от Оногова, който не пожела да ви я даде. Вие ме превъзхождате в съставянето на Формули, така че и друг може да ги използва с Успех, но не забравяйте какво пише Борелий за правилно подбраните слова. Често ли използвате Момчето? Искрено съжалявам за възникналите неприятности с него. Точно от това се боях, докато ми гостуваше през онези петнайсет месеца, ала не се съмнявам, че ще успеете да се справите с него. Не можете да удържите надмощие над Момчето с никакви Формули, защото те действат само на онези, които с помощта на други Формули са въздигнати от Соли, обаче имате силни ръце, нож и пистолет и можете с лекота да разкопаете някой гроб или да прибегнете до киселина. О. ми писа, че сте му обещали Б. Ф. Ще чакам своя ред. Б. скоро ще потегли към вас и навярно ще ви предостави онова, което желаете от Тъмната твар под Мемфис. Не забравяйте за предпазливостта и се пазете от Момчето. След по-малко от година ще можете да разполагате с Легионите изпод земята и тогава няма да имаме никакви ограничения. Познавате добре О., а и аз имам сто и петдесет години повече от вас, така че можете да ми вярвате.

Нефреу — Ка най Хадот

Е. Х.

До Д. К., ескуайър, Провидънс“

Обстоятелството, че доктор Уилет и господин Уорд запазили това писмо в тайна, не означавало, че те самите стоели със скръстени ръце. Никаква учена софистика не можела да опровергае факта, че доктор Алън със странната му брада и не по-малко странните очила, когото Чарлз определя като чудовищна заплаха за всичко живо в онова отчаяно писмо, поддържал постоянна и зловеща кореспонденция с двете загадъчни личности, посетени от Чарлз по време на европейското му пътешествие. Те съвсем открито се обявявали за аватари на сейлъмските вещери Орн и Хътчинсън — съвременници и другари на Джоузеф Къруин. Самият доктор Алън, както личало по всичко, се смятал за превъплъщение на някогашния корабовладелец и кроял (или поне така го съветвали) мрачни планове по отношение на „момчето“, което можело да бъде само Чарлз Декстър Уорд.

Явно проблемът далеч не се изчерпвал с душевното разстройство на младия човек. Надигал се някакъв кошмар и в центъра му определено стоял изчезналият доктор Алън. Благодарен на Бога за това, че Чарлз е на сигурно място в клиниката на доктор Уейт, Теодор Уорд наел детективи и им заръчал да открият всичко, което могат, за тайнствения брадат мъж, откъде е дошъл в Поутъксет и къде се намира сега. Той им връчил ключовете от бунгалото, взети от Чарлз, и ги помолил да огледат щателно стаята, обитавана от доктора. Разговорът между господин Уорд и детективите се състоял в библиотеката на младежа и те я напуснали с явно облекчение, сякаш усещали някаква злотворна аура. Навярно били чували слуховете за вещера от стародавните дни, чийто портрет стоял над камината, или ги изплашило нещо друго — не толкова конкретно; при всички положения обаче дробовете им се изпълнили със зловонните миазми, излъчвани от старата камина, които сякаш имали физическа плътност.

[1] В индуизма — въплъщение на бог Вишну в образа на различни хора и животни — Б.пр. ↑

Пета глава
Кошмар и крушение

Не след дълго се случило онова ужасно събитие, което оставило неизличима следа в душата на Маринъс Бикнел Уилет и състарило с десетина години лекаря, чиято младост и бездруго била останала далеч в миналото. След продължителни и изнурителни разговори двамата с Теодор Уорд стигнали до заключение, което би ги превърнало в обекти на подигравка от страна на другите психиатри, ако можели да узнаят за това. Изводът на Уорд и Уилет се свеждал до следното: на света съществувало някакво тъмно братство, чиято непосредствена връзка с некромантията била далеч по-древна от тази на сейлъмските вещери и най-малко две живи личности — плюс още една, за която не смеели дори да си помислят — били в пълна власт на съзнания или индивиди, живели през 1690 година или даже още по-рано. И прагматично настроеният психиатър, и трезвомислещият баща на Чарлз смятали това за абсолютно доказано, въпреки че противоречало на всички закони на естеството.

От писмата и другите сведения, добити в миналото и настоящето, ставало ясно какво тези чудовищни същества — заедно с Чарлз Декстър Уорд — правели или се опитвали да направят. Те опустошавали гробове от най-различни времена и епохи — включително и гробовете на най-прославените и мъдри хора, живели някога — с надеждата да получат от тленните им останки мъдростта и знанията, натрупани приживе от тях.

Тези кошмарни твари си устроили обмен на мощи, посредством който си изпращали един на друг материал за противоестествените си деяния, а с помощта на изтръгнатите от пепелта знания добили могъщество и мъдрост, недостъпни за обикновения смъртен. Те открили и светотатствен способ за съхранение на своя разум в едно или няколко чужди тела и без съмнение знаели как да изтръгват знания от мъртъвците, попаднали в ръцете им.

Навярно създателят на химери Борелий все пак е знаел нещо, когато е писал за приготовлението на „основните соли“ от тленните останки, за да се призове сянката на даден мъртвец. Има формула за призоваването на сянката и формула за прогонването й; при това тези практики са тъй добре отработени, че всеки може да бъде научен да ги използва. Трябва само внимателно да се проверяват гробовете, защото с хода на столетията на гробищата също настъпват изменения.

Доктор Уилет и господин Уорд се обливали в студена пот при всеки нов извод, който се натрапвал от само себе си. Нещо — сенки или гласове — би могло да бъде призовано от неведомите бездни, не само от гробовете, и участникът в този процес трябвало да бъде извънредно предпазлив. Джоузеф Къруин със сигурност бил извършил множество скверни неща, светотатствени и скверни дори за вещерите, а Чарлз… Какво ли да мислят за Чарлз? Какви ли сили от „външните сфери“ са го застигнали от времето на чудовищния му родственик и са насочили съзнанието му към забраненото познание? Съдейки по всичко, те са го направлявали да върши определени неща и той им е бил абсолютно покорен. Както си личи от кореспонденцията му, Чарлз е беседвал с онзи страховит човек в Прага и е гостувал продължително време на господаря на онзи замък в Трансилвания. Доктор Уилет и Теодор Уорд били почти сигурни, че младежът е успял да открие и тънещия в забвение гроб на Джоузеф Къруин. Изрезките от вестниците и среднощните звуци, дочути от майка му, говорят убедително за това. Сетне той призовал нещо и то му се явило. Гръмкият глас, отекнал вечерта на онзи Разпети петък и различните гласове в заключената лаборатория в мансардата. Чии били тези гласове — необичайно глъхнещи и сякаш извиращи от пустотата? Възможно ли е това да са били предшествениците на зловещия доктор Алън с неговия призрачен глас? Неслучайно дори господин Уорд-старши се изплашил от единствения си разговор с този човек — ако изобщо е човек — по телефона.

Дяволски разум или глас, сянка или живо същество се е явило в отговор на забранените ритуали на Чарлз Декстър Уорд в лабораторията му? Тези гласове изрекли фразата: „… необходима е кръв в продължение на три месеца…“. Боже всемогъщи! Не се ли разразила малко след това вълната от вампиризъм? Оскверненият гроб на Езра Уийдън, писъците в Поутъксет… Чий ли разум планирал отмъщението си и съживил отдавна забравените кошмари? После се появили бунгалото и брадатият пришълец, мълвата и страха на хората.

Нито бащата, нито лекарят се наемали да обяснят безумието на Чарлз, но имало едно нещо, в което и двамата били твърдо убедени — съзнанието на Джоузеф Къруин се явило отново на земята, за да продължи пъкленото си дело. Нима обладаването от демони било реалност, а не измислица? Уилет и Уорд били сигурни, че доктор Алън е тясно свързан с това и очаквали с нетърпение резултатите от работата на детективите, понеже самото съществувание на мъжа с черните очила застрашавало живота на младия човек. Междувременно двамата мъже трябвало да узнаят какво всъщност има под мистериозното бунгало. Без да споменават нищо за плановете си пред консервативните психиатри, доктор Уилет и Теодор Уорд една вечер се уговорили да се срещнат на следващата сутрин пред бунгалото, надлежно екипирани с кирки, лопати и други инструменти, необходими за подземни и архитектурни проучвания.

Утрото на 6 април било слънчево и точно в десет двамината съзаклятници пристигнали пред бунгалото. Господин Уорд отключил вратата и работата започнала. Съдейки по безпорядъка в стаята на доктор Алън, наетите детективи явно били свършили доста работа и бащата на Чарлз отправил безмълвна молитва към Бога трудът им да не е бил напразен. Сетне двамата мъже се спуснали по стръмната стълба към мазето, оглеждайки внимателно всеки детайл от заобикалящата ги обстановка, ала поне в началото усилията им не довели до никакъв резултат.

Утъпканият пръстен под и каменните стени изглеждали толкова непроницаеми, че било невъзможно човек да си представи дори цепнатина, водеща към земните дълбини. По едно време доктор Уилет бил осенен от идеята, че след като подземието е било устроено от човек, нямащ никаква представа за катакомбите, входът към тях би трябвало да се намира на съвсем друго място — там, където младият Уорд и другите обитатели на бунгалото са разкопавали земята в търсене на някогашните проходи, за чието съществуване навярно са узнали чрез някой скверен и светотатствен способ.

Психиатърът се опитал да се постави на мястото на Чарлз, за да открие откъде би започнал разкопките си младият човек, но този метод не му помогнал особено. Тогава решил да действа по полицейски — тоест по метода на изключването — и отново огледал най-щателно стените и пода на сутерена. Скоро пространството на търсенията му било сериозно редуцирано и му останал един-единствен участък около тръбите на водопровода, където Уилет вече бил гледал веднъж и нищо не открил.

Сега обаче, като проявил по-голяма упоритост и приложил повече сила, лекарят забелязал, че плочата се върти и може да бъде приплъзната встрани, а под нея се разкрива покрита с цимент повърхност с железен люк по средата. Бащата на Чарлз веднага се хвърлил към него и задърпал отчаяно голямата халка. Не след дълго капакът се отворил и доктор Уилет зърнал как в същия миг лицето на Уорд-старши внезапно се променило, сгърчвайки се в гримаса на отвращение, след което мъжът изгубил съзнание. Секунда по-късно психиатърът разбрал на какво се дължи това — от черната дупка, зейнала пред двамата мъже, се излъчвало неописуемо зловоние. Без да губи време, Уилет коленичил до падналия си другар и го свестил с помощта на малко студена вода. Теодор Уорд започнал да проявява слаби признаци на живот, ала скоро лекарят се уверил, че отровните (по всяка вероятност) изпарения сериозно са му навредили. За да избегне усложняване на състоянието му, психиатърът отишъл до Броуд Стрийт, където повикал такси и изпратил слабо съпротивляващия се на решението му господин Уорд в дома му.

След това доктор Уилет се въоръжил с фенерче, покрил носа и устата си със стерилна кърпичка и се отправил към зейналия черен вход, отвеждащ в подземието. Зловонните миазми вече не били толкова силни и лекарят успял да насочи лъча на фенерчето си към стигийските[1] глъбини, затаявайки дъх от изумление. Пред погледа му се откривала бетонна цилиндрична шахта, в стената на която била взидана желязна стълба. Тя се спускала поне на четири метра дълбочина, доколкото можел да види психиатърът, а в подножието й се мержелеело изтъркано каменно стълбище, горната част на което по всяка вероятност извеждало до южния край на бунгалото.

Доктор Уилет не крие, че споменът за онова, което знаел за Къруин, го накарал да се замисли сериозно, преди да реши да се спусне сам в зловонните катакомби. Той не можел да прогони от съзнанието си разказа на Люк Фенър за последната нощ на вещера, но в крайна сметка чувството за дълг взело надмощие над опасенията му. Лекарят взел чантата си, за да има къде да прибере евентуалните находки, ако такива се намерят, и бавно, както подобава на човек на неговите години, започнал да слиза по желязната стълба, докато не стигнал до хлъзгавото каменно стълбище. Там включил отново фенерчето си и видял старинна зидария, покрита с влага и облепена от противен зелен мухъл — красноречиво свидетелство за многовековното й съществувание. Стъпалата го отвеждали все по-надолу и по-надолу и правели три резки завоя, защото това не било спираловидно стълбище и даже двама души можели да се разминат с големи трудности. Уилет преброил трийсет стъпала, когато дочул някакъв слаб звук, а след това изобщо не му било до броене.

В този звук имало нещо богопротивно и скверно и той напомнял онези изстъпления и грешки на природата, чието съществуване противоречи на всички закони на естеството. Да бъде наречен глух стон, предсмъртен вой или безнадежден вопъл на обречена на гибел плът без разум, значи да се пренебрегне заключената в него душераздираща жалба. В него ли се бе заслушал Уорд, когато напусна бунгалото? Никога досега психиатърът не бил чувал нещо подобно. Кошмарният звук ехтял без прекъсване и колкото и да напрягал слуха си, мъжът не бил в състояние да определи местоположението на източника му. Когато най-накрая стигнал до подножието на хлъзгавото каменно стълбище, доктор Уилет обходил с яркия лъч на фенерчето си заобикалящия го интериор и видял, че се намира в нещо като крипта с високи сводести стени, от която започвали множество тъмни проходи и коридори.

Превъзмогвайки страха, внушаван му от зловонието и непрекъснатия вой, доктор Уилет започнал да проучва тунелите един по един. Той скоро открил, че всеки от тях отвежда до неголеми килии с непонятно предназначение, по подовете на които се валяли в безпорядък най-различни инструменти и прибори, потънали в прах. Лекарят виждал за първи път подобни сечива, а що се отнася до хаоса, си казал, че той най-вероятно е следствие от секретната операция на жителите на Провидънс, целяща тоталното заличаване на Джоузеф Къруин от лицето на земята. Във всяка килия имало и причудливо изглеждащи камини, чието устройство без съмнение би заинтригувало инженерите и техниците. Кой знае — навярно тук окултистът е извършвал първите и най-примитивните си опити.

В крайна сметка психиатърът успял да намери и по-съвременно помещение, в което неособено отдавна се е работело, ако се съди по керосиновите горелки, книжните рафтове и отрупаното със старинни и съвременни ръкописи писалище. Навсякъде имало свещи и керосинови лампи и като извадил кутийка кибрит, Уилет запалил онези от тях, които не били използвани докрай.

Щом мракът се разсеял, лекарят осъзнал, че се намира в кабинета-библиотека на Чарлз Декстър Уорд. Голяма част от книгите бил виждал и преди, а и повечето мебели били донесени от къщата на Проспект Стрийт. Почти навсякъде мъжът забелязвал предмети, които бил виждал и преди, и постепенно познатата обстановка му помогнала да забрави за шума и стенанията, които се чували тук по-ясно, отколкото на стълбите.

Психиатърът вече бил решил, че първо ще се опита да намери документите, касаещи душевното заболяване на Уорд, и по-специално тези, които Чарлз намерил зад портрета на Къруин в къщата на Олни Корт. По време на търсенията си обаче лекарят разбрал с каква непосилна задача всъщност се е нагърбил. Той внимателно преглеждал една папка след друга и всички се оказвали пълни със странни рисунки и не по-малко странни писания, чието дешифриране и разтълкуване навярно би отнело месеци. Неочаквано в ръцете му попаднали няколко писма от Прага и Рагуза — доктор Уилет веднага се досетил, че са от Орн и Хътчинсън — и той ги пъхнал в чантата си, за да ги вземе със себе си.

Най-накрая, в един заключен шкаф от махагоново дърво, украсявал някога дома на семейство Уорд, Уилет открил книжата на Къруин. Трябвал му само един поглед, за да ги разпознае, защото вече ги бил виждал веднъж — когато самият Чарлз му ги показал, макар и доста неохотно. Очевидно младият човек ги съхранявал съвсем преднамерено отделно от останалите книжа и точно в този вид, в който ги открил зад ламперията на стената, понеже тук присъствали всички заглавия, запомнени от работниците, с изключение на адресираните към Орн и Хътчинсън и ключа към шифъра. Всичко това също се озовало в чантата, след което доктор Уилет продължил с обиска. Тъй като психиатърът се вълнувал най-вече от душевното състояние на младия Уорд, той търсел предимно документи от близкото минало и с удивление обърнал внимание на още една странност. Тя се заключавала в това, че почти не намирал страници, изписани с нормалния почерк на Чарлз, а що се касаело до последните два месеца, такива документи нямало въобще. От друга страна, цели купчини хартии били запълнени с някакъв архаичен почерк, неотличим от почерка на Джоузеф Къруин, въпреки че се отнасяли за настоящия период. Явно Чарлз бил положил доста усилия, докато овладее всички тънкости на почерка на стария вещер, и бил постигнал забележителен успех, защото имитацията му била доведена до съвършенство. Интересно било, че нямало никаква следа от писания на трети човек — тоест доктор Алън. Ако той наистина изпълнявал някакви ръководни функции, то вероятно заставял младия Уорд да му служи като писар.

В материалите от последно време доста често се забелязвала една мистична формула — или по-скоро две формули — и доктор Уилет успял да ги запомни, преди да преполови работата си. Те представлявали две паралелни колонки, лявата от които била увенчана с един стародавен символ с названието „Главата на Дракона“, използван в календарите за обозначаване на изгрева на слънцето, а дясната — с така наречената „Опашка на Дракона“, отбелязваща залеза. Като цяло всичко изглеждало горе-долу така и психиатърът забелязал, че втората колонка представлява нещо като повторение на първата, само че с разменени срички и написани в обратен ред букви. Изключение правели последните думи и страшното име „Йог Сотхот“, което Уилет вече знаел от други ръкописи, прочетени от него във връзка с тези зловещи въпроси. Ето ги двете формули, първата от които поразила лекаря и не му давала покой до момента, в който той си я припомнил в контекста на събитията от миналогодишния Разпети петък:

Й’АЙ ‚НГ’ НГАХ, ОГТРОД АЙ’Ф

ЙОГ СОТХОТ ГЕБ’Л — ЕЕ’Х

Х’ЕЕ — Л’ГЕБ ЙОГ СОТХОТ,

Ф’АЙ ТРОДОГ НГАХ’НГ АЙ’И

УАААХ ЗХРО

Тези формули се срещали толкова често, че без сам да забележи, докторът започнал да си ги повтаря тихичко.

По едно време той решил, че е събрал достатъчно материали и прекратил диренето до момента, в който да доведе своите по-скептично настроени колеги и да направят още по-прецизен оглед на помещението. Сега оставало само да открие къде е лабораторията. Доктор Уилет оставил чантата си в осветената килия и отново се отправил по тъмния проход, под чиито сводове продължавал да ехти глухият призрачен стон.

Следващите няколко помещения, където надзърнал психиатърът, или били празни, или били отрупани с полуизгнили дървени или оловни ковчези с доста зловещ вид. Мъжът бил потресен до дъното на душата си от размаха на дейността на Джоузеф Къруин. Той си спомнил за изчезналите роби и моряци, за осквернените по цял свят гробове и за участниците в операцията, сложила край на кошмара в Провидънс — участниците, които се сблъскали с ужасни неща в подземието, — след което решил, че е по-добре да не мисли за това. Внезапно вдясно от себе си Уилет видял още едно каменно стълбище и предположил, че то води към една от дворните постройки на Къруин — навярно към печално известното каменно здание с тесните прозорци, — ако се приеме, че първата стълба, по която се спуснал лекарят, започва при бунгалото.

Неочаквано стените сякаш се разширили и зловонието, и стенанията станали нетърпими. Изследователят на стигийските глъбини се намирал в просторна зала — толкова голяма, че фенерчето му се оказало безсилно да я освети — и той пристъпил напред покрай масивните колони, поддържащи свода.

Не след дълго психиатърът стигнал до няколко колони, разположени в кръг и подобни на монолитите на Стоунхендж. В средата им се издигал голям резбован олтар, към който водели три стъпала, а барелефите по повърхността му били толкова необичайни, че той се приближил да ги разгледа по-внимателно на светлината от електрическото си фенерче. Това, което зърнал обаче, го накарало да потръпне и Уилет дори не се спрял да проучи по-задълбочено тъмните петна, осеяли горната му част, както и засъхналите черни нишки, набраздили страните му. Вместо това лекарят се насочил към далечната стена и тръгнал покрай нея, описвайки гигантски кръг, прекъсван от време на време от черните дупки на вратите и безчислените, преградени с решетки ниши, в чиито дълбини се виждали взидани в каменната стена окови за ръце и крака. Всички клетки били празни, ала отвратителното зловоние ставало все по-натрапчиво, а що се отнася до призрачния вой, той вече бил придружен от глухи, влажни звуци, сякаш нещо противно и хлъзгаво се придвижвало тежко по каменния под.

Дори и да искал, Уилет вече не можел да изличи от съзнанието си отблъскващото зловоние и нечовешкия вой. Сетивата му били атакувани от тях с още по-голяма сила и той имал смътното усещане, че източниците им се намират в някаква още по-дълбока бездна, въпреки че залата с колоните била разположена на достатъчно метри под земята. Преди да стъпи на едно от водещите надолу стъпала, лекарят осветил с фенерчето си каменния под и установил, че плочите не са разположени плътно, а на различно разстояние една от друга, а и самата им повърхност е прорязана от дупки и пукнатини. Малко по-нататък лежала захвърлена дълга стълба, от която вероятно се излъчвало непоносимото зловоние, с което било пропито всичко наоколо.

Психиатърът бавно заобиколил стълбата и неочаквано открил, че призрачният вой и вонята са много по-силни около каменните плочи с дупките, сякаш те били нещо като люкове, водещи към още по-ужасни глъбини. Уилет коленичил до един от тях и се опитал да го повдигне. Изведнъж стенанията като че ли се усилили и единствено страхът помогнал на доктора да надигне тежката плоча. Нов облак противно зловоние изригнал от бездната и на мъжа му се завил свят от отровните миазми, ала въпреки това той успял да отмести своеобразния капак и да насочи лъча на фенерчето си към зейналата черна шахта.

Ако лекарят разчитал да види стълба, водеща в неведомите дълбини, то навярно бил разочарован, защото пред взора му се разкрил единствено кръгъл кладенец с тухлени стени, чийто диаметър бил приблизително метър — метър и нещо. Когато светлинният лъч достигнал до дъното, воят бил заменен от ужасно скимтене, придружено от отчаяно драскане и влажни, хлъзгави удари.

Лекарят потреперил — не смеел дори да си представи що за същество издава тези звуци, — но преди да е изминала и една минута, той събрал цялото си мъжество и като легнал по корем на земята, протегнал ръката с фенерчето си към ямата, за да освети вътрешността й. Отначало не могъл да различи нищо, освен влажни, покрити с мъх тухлени стени, спускащи се надолу — към вероятния източник на ужасното зловоние. После обаче — на шест-седем метра дълбочина — психиатърът мярнал някакъв тъмен силует, който отчаяно, но безрезултатно се опитвал да се изкатери нагоре по грапавата, лишена от каквито и да било приспособления за изкачване кирпичена стена. Фенерчето потреперило в ръката на доктора, ала той се заставил да надзърне още веднъж в глъбините на кладенеца, за да узнае какво било съществото, оставено от Чарлз Декстър Уорд да умре от глад, когато лекарите го отвели със себе си. Уилет бил твърдо убеден, че тези създания не били едно или две, съдейки по многобройните каменни плочи с отвори в средата; и каквото и да представлявали, те явно не били изпаднали в мъртвешка летаргия, а се опитвали всячески да се измъкнат от цилиндричните си каменни затвори.

Впоследствие Маринъс Бикнел Уилет съжалил, задето надзърнал в шахтата, защото от този миг нататък, въпреки че като хирург бил провел доста операции, а в качеството си на патологоанатом бил направил не един страховит разрез, той вече не бил същият човек. Трудно е да се обясни защо само един поглед към подобно неописуемо уродливо, но все пак материално същество е в състояние да порази и измени до такава степен наблюдателя. Можем само да предположим, че съществуват определени форми, обладаващи велика сила на внушение и въздействащи шоково на съзнанието на чувствителния човек, който ги възприема като кошмарни сенки на тайнствените сили на Вселената и неназовимите реалности, които обикновените хора, защитени от илюзорната обвивка на здравия разум, не са способни да възприемат. За съвсем кратък миг доктор Уилет съзрял една от тези форми, след което в продължение на няколко минути бил обхванат от пристъп на безумие и по нищо не се отличавал от пациентите в частната клиника на доктор Уейт.

Фенерчето паднало от омаломощената ръка на психиатъра, чийто мозък вече бил изгубил власт над него, но той не обърнал никакво внимание на трясъка, свидетелстващ за участта му. Мъжът крещял, крещял и крещял с такъв панически фалцет, който никога досега не бил чуван от близките му, а тъй като не бил в състояние да се изправи на крака, трескаво пълзял в неистовия си стремеж да се отдалечи колкото се може по-далеч от пробитите камъни, изпод които отеквали стенания и вопли в отговор на собствените му безумни викове. Уилет изподрал дланите си о камъните и на няколко пъти ударил главата си в масивните колони, ала въпреки всичко не се спрял дори и за миг.

Накрая, въпреки тъмнината и зловонието, мъжът успял да дойде на себе си и затулил ушите си с длани, за да не чува кошмарните писъци. Целият бил плувнал в пот и нямал подръка нищо, с което да разсее лепкавия мрак, а в съзнанието му продължавал да гори споменът за онази чудовищна твар, която зърнал на дъното на кладенеца. Нейде под него, все още живи, се гърчели в отчаяните си усилия да изпълзят навън още десетки такива същества, а той самият собственоръчно отместил плочата, служеща като преграда между прокълнатото същество и външния свят. Уилет си давал сметка, че скверната твар едва ли би могла да се изкатери по тухлените, облепени от хлъзгав мъх стени на тъмницата си, ала независимо от това потрепервал при мисълта, че онова, което зърнали очите му, ще съумее да намери някакъв начин да се измъкне от мрачните глъбини.

Доктор Уилет никога не казал как точно изглеждало това същество. Споделял е единствено, че прилича на резбованите изображения върху олтара, но с тази разлика, че било живо. Не природата обаче го била сътворила, понеже изглеждало недовършено. Всяка част от тялото му имала уродлива и неправдоподобна форма, а непропорционалните му крайници просто не можели да бъдат описани. Лекарят смята, че тази кошмарна твар представлявала едно от онези създания, които Уорд създавал от несъвършени соли и които държал живи за ритуални цели. Ако чудовищното изчадие не играело никаква роля в светотатствените деяния на Чарлз и доктор Алън, то изображението му нямало да увенчава прокълнатия олтар. Уилет обаче се въздържал от отваряне на другите каменни плочи; причината за това се кореняла както в преживения потрес при вида на съществото в кладенеца, така и в следната фраза, прочетена преди време в едно от писмата на Саймън или Джедедая Орн, която изплувала в паметта му:

„Естествено, той не съумя да възсъздаде Нищо, освен жив Ужас, от онова, с което разполагаше.“

Сетне, сякаш за да засили ужаса си, а не да прогони възпоминанието, Уилет се замислил за стародавните слухове за обгореното създание, открито в полята седмица след секретната операция срещу Къруин. Чарлз Декстър Уорд споделил веднъж на лекаря как старият Слокъм описал видяното от дядо му — овъгленото до неузнаваемост туловище не приличало нито на човек, нито на някое от животните, които жителите на Поутъксет познавали от собствения си опит или книгите.

След известно време на доктор Уилет му се сторило, че някъде далеч проблеснала светлинка и той запълзял натам, като се стараел да не обръща внимание на зловонието и да гледа само пред себе си, за да не се удари отново в някоя от многочислените колони и да не пропадне в ямата, която той самият отворил.

Когато треперещите му пръсти напипали стъпалата, водещи към дяволския олтар, мъжът се отдръпнал отвратено назад, а друг път докоснал каменната плоча с отвора, отместена от него, и застинал на място от страх. Този път обаче от вътрешността й не се дочувал никакъв звук, нито пък се забелязвал някакъв признак на движение — явно фенерчето, изтървано от лекаря, не донесло никаква полза на обитателя на шахтата. Доктор Уилет заобиколил зеещата дупка и запълзял трескаво напред, без да отделя поглед от трепкащите огънчета в далечината. Светлинките помръквали една подир друга и изследователят на подземието си казал, че навярно това са запалените от самия него лампи, които догаряли в мрака.

При мисълта, че ще остане в пълна тъмнина, без кибрит и фенерче в кошмарния подземен лабиринт, доктор Уилет скочил на крака и побягнал с всички сили. Вече не се боял, че ще пропадне в отворената яма, защото тя се намирала зад него. В главата му пулсирала страшната мисъл, че угасне ли и последната лампа, едва ли ще успее да намери изхода от катакомбите… и ще трябва да разчита единствено на господин Уорд да организира група за търсенето му, което може да се случи след доста време.

Накрая лекарят зърнал тесен коридор и светлинка в една от стаите от дясната му страна. Задъхан от умора и вълнение, Уилет тъкмо прекрачил прага на тайната библиотека на Чарлз Декстър Уорд, когато пламъчето на последната лампа, спасила живота му, трепнало за последен път и угаснало пред очите му.

В следващия момент психиатърът вече зареждал лампите с керосин от бутилката, открита от него при претърсването на библиотеката, и щом мракът се разсеял, се огледал наоколо с надеждата да намери фенерче, което да му помогне да продължи проучването си. Независимо от преживения ужас, доктор Уилет се чувствал задължен да се върне и да преобърне всичко с краката нагоре, ако се наложи, но да открие причината за непонятното душевно разстройство на Чарлз Декстър Уорд.

В крайна сметка не успял да намери фенерче, ето защо взел най-малката лампа, като се запасил с кибрит и една бутилка с керосин, в случай че зад (или под) ужасната зала с резбования олтар и покритите шахти изникне тайна лаборатория. Доктор Уилет трябвало да мобилизира цялото си мъжество, за да се реши да пристъпи отново в това пъклено помещение, ала просто не виждал друг изход. За щастие, зловещият олтар и зеещата шахта се намирали далеч от стената с килиите, която обрамчвала залата и чиито черни проходи представлявали следващата закономерна цел от търсенията на лекаря.

И тъй, Уилет се завърнал в залата с колоните, като намалил фитила на лампата, за да не зърне случайно дяволския олтар или зейналата яма. Зад повечето врати мъжът открил единствено неголеми помещения, част от които пустеели, а другите били препълнени с най-различни предмети. Лекарят потреперил, когато разпознал в една от стаите покрити с дебел слой прах одежди със сто и петдесет годишна давност. В друго помещение пък имало толкова много съвременни облекла, сякаш стопаните на бунгалото възнамерявали да екипират цяла армия. Най-много от всичко обаче го учудили големите котли със странни надписи върху тях; те му подействали по-отблъскващо и от масивните оловни ковчези, частично съхранили съдържанието си и навярно поради тази причина изпускащи отвратително зловоние. След като проучил половината от стената, Уилет се натъкнал на още един мрачен проход. Той почти не се различавал от този, по който дошъл лекарят, като се изключи обстоятелството, че почти всички врати на помещенията, до които отвеждал, били открехнати.

Психиатърът побързал да го проучи и скоро видял, че в първите три стаи нямало нищо интересно. Видът на четвъртата обаче — просторна овална зала с множество резервоари, маси, горелки и безкрайни полици с колби, стъкленици и книги — говорел недвусмислено за предназначението й. Това била тайнствената лаборатория на Чарлз Декстър Уорд и доктор Уилет не хранел никакви съмнения, че сто и петдесет години по-рано залата е изпълнявала същите функции за тогавашния си стопанин — Джоузеф Къруин.

Доктор Уилет запалил три лампи, напълнени догоре с керосин, и започнал да разглежда всичко наоколо с най-жив интерес. Той бързо съобразил по стоящите на рафтовете реактиви, че младият Уорд отделял най-голямо внимание на органичната химия, ала по оборудването на лабораторията, което включвало още и отвратително изглеждаща маса за дисекции, било трудно да се каже с какво точно се занимавал младият мъж. Това разочаровало лекаря до известна степен, ето защо той насочил вниманието си към книгите. Почти веднага пред погледа му се откроило старинно издание на Борелий и мъжът веднага го взел, разлиствайки прашните му страници. Психиатърът силно се изненадал, когато видял, че Чарлз е подчертал същото онова място, което преди сто и петдесет години толкова изплашило стария господин Мерит при идването му във фермата на Къруин. Едва ли обаче можело да става дума за същия екземпляр, казал си доктор Уилет, понеже по всяка вероятност той е бил унищожен от участниците в секретната операция срещу Къруин.

В лабораторията се виждали още три старовремски врати и лекарят отворил всичките една подир друга. Първите две водели до неголеми складови помещения, които той проучил най-щателно, обръщайки особено внимание на ковчезите; те варирали от полуизгнили, с проядени стени и разпадащи се капаци, до идеално запазени, чиито таблички се четели без никакви затруднения. Уилет неволно потръпнал, когато зърнал някои познати имена от историята на Провидънс. Най-интересни обаче му се сторили непонятните предмети, които навярно са играли важна роля в експериментите не само на Чарлз Декстър Уорд, но и на зловещия му родственик. Видът им свидетелствал недвусмислено, че са пострадали сериозно от ръцете на моряците, взели участие в експедицията срещу Къруин, но ерудираният лекар ги разпознал като характерно за осемнайсети век химично оборудване.

Третата врата водела към доста голямо помещение, всички стени на което били запълнени със стелажи, а в средата му била разположена маса с две лампи. Уилет ги запалил и започнал да проучва съдържанието на полиците на фона на ярката светлина. Най-горните лавици се оказали празни, а останалите били заети от оловни съдини с доста причудлив вид, сред които се откроявали два типа — високи и без дръжки, подобни на гръцки лекити[2], и тумбести, с една дръжка и пропорции на фалернски кани. Всички били снабдени с метални запушалки и били украсени с непонятни релефни символи. На лекаря не му било нужно много време, за да разбере в какъв ред били разположени съдините; лекитите били наредени от едната страна на помещението и под тях била закачена табличка с надпис „Custodes“, а срещуположната стена била заета от фалернските кани и под тях пишело „Materia“. Всички съдове били маркирани с малки картончета с номерца — очевидно съдържанието им било отразено в някакъв каталог, който Уилет решил незабавно да открие. Преди това обаче психиатърът отворил наслуки част от съдовете, за да провери какво има вътре. Оказало се, че и лекитите, и фалернските кани съдържат някакъв ефирен прашец, чийто оттенък варирал от розово-бял до сиво-синкав. Най-забележителното му свойство било това, че не залепвал никъде — мъжът изсипал малко на дланта си, а когато го върнал обратно в каната, по кожата му не останала дори и прашинка.

Отначало доктор Уилет не успял да съобрази какво точно означават надписите под двата вида съдини и защо те били подредени с такава прецизност, която отсъствала при стъклениците в лабораторията. Самото значение на латинските думи му било пределно ясно — „Custodes“ било „стражи“, а „Materia“ — „материал“. Неочаквано лекарят си спомнил, че бил виждал думата „Стражи“ в някакви документи, свързани с този мистериозен случай, и след малко паметта му направила връзката. Естествено, ставало дума за писмото, изпратено уж от името на Едуард Хътчинсън (поне според автора на текста) до доктор Алън и цялата фраза звучала така: „Узнах, че за разлика отпреди вече не държите зрими Стражи, защото ползата от тях е по-малка от разходите, и вече и на двама ви е добре известно, че така при възникване на Неприятности почти няма какво да криете.“

Какво ли означавало това? Впрочем… Изведнъж докторът се сетил за още едно споменаване на думата „стражи“ в контекста на случая Уорд. В отдавнашните дни, когато младият Чарлз още не се държал потайно и му споделял с охота откритията си, той му разказал за дневника на Елизър Смит, където пишело как двамата с Уийдън следили фермата на Къруин. В тези кошмарни хроники се споменавало за разговорите, дочути, преди старият вещер да се скрие под земята, и Смит, и Уийдън твърдели, че зловещите разпити включвали Къруин, злочестите му пленници и стражите, които ги пазели. Тези стражи по думите на Хътчинсън (или на неговия аватар) изисквали твърде много разходи, ето защо доктор Алън вече не ги държал в зрим облик. А щом не били видими, помислил си Уилет, навярно брадатият мъж с черните очила ги съхранявал във вид на „соли“, от които е можел да създаде колкото си иска човешки тела или скелети.

Ето какво значи таяли в себе си лекитите — чудовищният плод на светотатствените ритуали и деяния, който, пробуден за живот чрез някакви пъклени заклинания, бил длъжен да закриля господаря си и да премазва непокорството на пленниците му. Доктор Уилет се разтреперил само при мисълта за това, как загребал от този смъртоносен прах с ръка, и за миг изпитал непреодолим импулс да избяга колкото се може по-далеч от зловещите стелажи с безмълвните, но навярно наблюдаващи го неотлъчно пазители.

Тогава лекарят се замислил за фалернските кани с надпис „Materia“ в другия край на помещението. Вероятно те също служели за съхраняване на соли. Ала ако тук са солите на стражите, то там би трябвало да има… Боже всемогъщи! Нима каните съдържали тленните останки на великите мислители от най-различни времена и епохи, похитени от гробниците и криптите, където трябвало да почиват в мир? Нима били тук, за да се подчиняват на волята на безумците, готови да се възползват от знанията им заради изпълнението на чудовищния си замисъл, в резултат на който, както писал самият Чарлз, под заплаха ще се окажат цивилизацията, човечеството, Слънчевата система и Вселената? И Маринъс Бикнел Уилет си играел с праха им?

Той забелязал малка врата в далечния край на помещението и пристъпил натам, за да разгледа по-добре знака, изрисуван над нея. Представлявал само един символ, но въпреки това го изпълнил със смътен страх, понеже веднъж един негов мечтателен и умопомрачен приятел го нарисувал на хартия и му разказал какво означава той в черната бездна на сънищата. Това бил знакът Котх, който спящите съзират над входа на черната кула, извисяваща се самотно сред здрача… и на Уилет изобщо не му харесало това, което приятелят му Рандолф Картър споделил пред него за могъществото му.

Само след минута обаче доктор Уилет забравил за знака, защото доловил някаква нова, остра миризма в познатото зловоние. Тя сякаш имала по-скоро химически, отколкото телесен произход, и лекарят се сетил, че дрехите на Чарлз Декстър Уорд излъчвали същата миризма, когато го откарали в болницата. Нищо чудно младежът да е бил тук, долу, и да е провеждал поредния си зловещ експеримент, преди да са дошли психиатрите. Той обаче се оказал по-съобразителен от стария Джоузеф Къруин, казал си Уилет, понеже не оказал никаква съпротива.

Твърдо решен да узнае всички тайни и кошмари, таящи се в подземието, доктор Уилет взел лампата, открехнал малката вратичка и прекрачил прага на помещението зад нея. В същия момент бил облян от вълна на необясним страх, обаче мобилизирал цялото си мъжество и не дал воля нито на въображението, нито на интуицията си. Лекарят си повтарял, че тук няма нищо, което да му причини зло и да му попречи да разбере на какво се дължи зловонната аура, обгърнала пациента му.

Стаята се оказала неголяма и лишена от каквато и да е мебелировка, като се изключат масата, единственият стол и двете загадъчни приспособления с окови и винтове, в които Уилет разпознал средновековни инструменти за мъчение. От едната страна на вратата висели множество камшици с най-различни размери, а на полиците над тях се виждали оловни чаши, наподобяващи древногръцките килици[3].

От другата й страна била разположена масата, върху която имало мощна лампа, тефтер, молив и два лекита със запушалки, които навярно били оставени временно тук, сякаш някой ги бил забравил в забързаността си, погълнат от мисълта да свърши куп други неща.

Лекарят запалил лампата и започнал внимателно да чете записките в тефтера, където най-вероятно е писал и самият Уорд, преди да прекъснат заниманията му. Единственото, което намерил обаче, били несвързани фрази, изписани с витиеватия почерк на Къруин, които не хвърляли никаква светлина върху случая с младия мъж:

„Б. не е умрял. Избяга в стената и намери Мястото долу.“

„Зърнах стария В., изрекох «Саваот» и узнах Пътя.“

„Трижди призовах Йог-Сотхот и на следващия ден го отпратих.“

„Ф. искаше да унищожи всички знания за това как да се призовават Онези Извън.“

Когато лампата осветила цялото помещение, доктор Уилет забелязал, че стената срещу вратата между двата уреда за инквизиция е осеяна с кукички, на които висели безформени жълти одежди. По-интересни обаче се оказали другите две стени, понеже били покрити от горе до долу с изсечени в камъка символи и формули.

На влажния под също било издълбано нещо и Уилет без особен труд различил голямата пентаграма в центъра му, а на еднакво разстояние от нея и четирите ъгъла на помещението се виждали кръгове с диаметър около деветдесет сантиметра. В центъра на една от тези окръжности бил поставен малък килик — досущ като онези на полицата над камшиците, — а извън очертанията на кръга се виждала фалернска кана от другата стая с цифрата 118 на картончето, прикрепено към гърлото й. Тази съдина не била запушена с тапа и се оказала празна, ала психиатърът с трепет установил, че това не се отнася за килика. Навярно единствено поради отсъствието на вятър вътре се съхранило достатъчно количество сух, зеленикав прашец, вероятно пресипан от фалернската кана.

Само при мисълта за онова, което се случвало в това помещение, на Уилет му се завил свят и той почувствал как коленете му омекват.

Камшиците, оръдията за мъчения, солите в прашеца от съдината с надпис „Materia“, двата лекита от полицата, обозначена като „Custodes“, одеждите, формулите по стените, записките в тефтера, разпръснатите по многобройните книжа намеци, хилядите съмнения, озарения и предположения, които терзаели приятелите и родителите на Чарлз Декстър Уорд — всичко това се стоварило връз лекаря като кошмарна вълна, докато той се взирал в зеленикавия прашец в оловния килик на пода.

След цяла вечност доктор Уилет се надигнал и започнал да изучава формулите, изсечени по стените. Съдейки по плесента и полуизтритите букви на места, те принадлежали на времето на Джоузеф Къруин и навярно смисълът им не представлявал загадка за онзи, който се занимавал с магия и окултизъм. Една от тях повтаряла съвсем точно онова, което госпожа Уорд дочула преди година на онзи злочест Разпети петък и което според специалистите било ужасно заклинание, адресирано към тайните богове, обитаващи неизвестни на нормалния човек прокълнати предели. Само имената като „Саваот“, „Метратон“, „Алмонсин“ и „Зариатнатмик“ разпратили вледеняващи тръпки по тялото на психиатъра. Що се отнася до дясната стена, тя била също толкова нагъсто изписана и Уилет почти веднага разпознал двете формули, които постоянно изниквали пред очите му по време на проучванията в библиотеката. Символите „Главата на дракона“ и „Опашката на дракона“ също били налице и единствено началото било малко по-различно — онова, което запомнил, било „Й’ай ’нг’ нгах, Йог Сотхот“, докато тук формулата започвала така: „Айе, кнгенгах, Йоге-Сотхота“. Несходството го озадачило и той внезапно си дал сметка, че повтаря на глас първото заклинание, опитвайки се да съедини звуковете с буквите, изписани на стената. Гласът му, произнасящ древното богохулство, отекнал зловещо сред недрата на тази преизподня и мъжът неусетно започнал да напява светотатствените слова, сякаш под въздействието на неведомо магьосничество или дяволския, вледеняващ душата вой на съществата от каменните шахти, който ту се усилвал, ту заглъхвал.

Й’АЙ ‚НГ’ НГАХ,

ЙОГ СОТХОТ

Х’ЕЕ — Л’ГЕБ

Ф’АЙ ТРОДОГ

УАААХ!

Но защо внезапно задухал хладен вятър? Защо пламъчетата в лампите затрептели и мракът се сгъстил до такава степен, че буквите по стените престанали да се виждат? Откъде се появили димът и отровното зловоние, което изместило на заден план миазмите от дълбоките шахти? Уилет вече познавал тази миризма, само че сега тя била много по-силна и нетърпима.

Лекарят се обърнал, за да отмести поглед от светотатствените надписи по стената, и внезапно забелязал, че от килика на пода, където се намирал ефирният прашец, се издигат зеленикави изпарения. Прахът!… Велики Боже! Този прах бил от онези с название „Materia“. Какво ли му е подействало, за да породи подобна реакция? Ами ако… Формулата! Възможно ли е формулата, която психиатърът напявал — първата от двете, с „Главата на дракона“… Боже милостиви, нима…

Изведнъж на доктор Уилет му прилошало. Откъслечните думи и фразите, които бил чел или слушал за ужасните деяния на Джоузеф Къруин и Чарлз Декстър Уорд, запрепускали една подир друга в съзнанието му. „Отново и отново ви повтарям — не призовавайте Оногова, когото не сте в състояние да удържите“… „Помни винаги Словата и прекрати деянията си дори и при най-малкото Съмнение за истинската същност на Онзи, който ти се яви“… „Трижди говорех с Оногова, що беше вътре.“… Милостиви боже, какъв е този силует сред зеленикавия дим?

Маринъс Бикнел Уилет не разчитал, че някой друг, освен най-близките му приятели, ще повярва на историята му, ето защо не споделил нищо за случилото се пред външни лица. Тези жители на Провидънс, които все пак успели да подочуят нещичко от трети лица, се отнесли със снизходителен присмех към наученото и отбелязали, че докторът е изкуфял. Някои от тях дори го посъветвали да си вземе дълъг отпуск и занапред да не се занимава с душевноболни.

Възрастният Теодор Уорд обаче знаел, че лекарят говори истината. Нали бил видял със собствените си очи отвора, откъдето се чували стенанията… И нима самият доктор Уилет не го проводил до дома му в единайсет часа онази проклета сутрин — интоксикиран и замаян от отровните миазми? Нима не звънил упорито и безрезултатно през цялата вечер на лекаря, докато накрая не отишъл сам в бунгалото и не заварил приятеля си да лежи в несвяст на един от креватите на горния етаж? Психиатърът дишал тежко и хрипкаво и отворил очи едва когато Уорд налял в гърлото му малко от брендито, което донесъл със себе си. Тогава лекарят потреперил и закрещял:

— Тази брада… тези очи… Господи, кой си ти?

Бащата на Чарлз бил изумен — това били изключително странни думи, ако се вземе предвид обстоятелството, че се отнасят за гладко обръснатия, синеок и добре поддържан джентълмен, когото докторът познавал от десетилетия.

Било пладне и бунгалото изглеждало непроменено от предишната утрин на фона на ярките слънчеви лъчи. Дрехите на доктор Уилет били в пълен порядък, ако не се броят няколкото петна и разкъсан на коленете панталон, и единствено едва доловимата миризма напомняла на господин Уорд за странната, остра воня, излъчвана от сина му в деня на въдворяването му в клиниката. Фенерчето на психиатъра липсвало, но чантата му била налице, макар и съвършено празна.

Преди да се впусне в каквито и да било обяснения, доктор Уилет се затътрил с видимо усилие до подземието и се опитал да премести плочата до тръбите, напрягайки до краен предел уморените си мускули. Тя обаче не помръднала и на милиметър. Тогава той взел чантата с инструментите, донесена от него още предния ден, и като извадил един голям секач, се захванал методично да разбива плочата. Не след дълго под нея се показал циментираният под, но не се виждала и следа от люк или капак. Зловонните изпарения, от които на бащата на Чарлз му прилошало, също не се усещали. Пред двамата мъже се откривала единствено гладка циментирана повърхност, лишена от каквото и да е злокобно присъствие — никакви призрачни звуци, никакво зловоние, никаква тайна библиотека, никакви документи, никаква лаборатория със стелажи и изсечени в стените формули… Нищо… Доктор Уилет пребледнял като платно, олюлял се и сграбчил своя по-млад спътник за ръката.

— Помниш ли как вчера… — прошепнал едва чуто той. — Нали видя люка? И усети миризмата?

Когато изплашеният и озадачен господин Уорд намерил сили да кимне утвърдително, лекарят въздъхнал тежко и му рекъл:

— Значи ще ти разкажа какво се случи вчера… След като те качих в таксито и продължих с диренето…

Двамата отишли в най-слънчевата стая на бунгалото и след близо час доктор Уилет вече бил разказал цялата история за случилото се предишния ден. Той говорел шепнешком и през цялото време се озъртал изплашено наоколо, което притеснило бащата на Чарлз, но съдържанието на разказа го погълнало до такава степен, че от един момент нататък престанал да обръща внимание на напрегнатото поведение на събеседника си. Последното, което си спомнял психиатърът, били неясните очертания, които не бил в състояние да опише с думи, забелязани от него в зеленикавочерния дим над килика… Лекарят бил прекалено уморен и измъчен, за да си зададе въпроса, как точно е успял да се изкачи горе. Накрая от гърдите на господин Уорд се отронила тежка въздишка и той попитал с хрипкав шепот:

— Мислиш ли… че там, долу, си заслужава да се копае?

Доктор Уилет си замълчал. Нима човек може да отговори на подобен въпрос, когато могъщите сили от неведомите сфери протягат насам пипалата си от Великата бездна? Изпълнен с трескаво нетърпение, Теодор Уорд не изчакал отговора на другаря си и отново попитал:

— Имаш ли някаква представа къде е отишло онова, след като те е оставило тук и е запечатало входа?

Този път мълчанието на лекаря било повече от красноречиво.

Ала това не е краят на историята. Преди да стане и да си тръгне, доктор Уилет бръкнал в джоба си, за да извади носната си кърпичка, и намерил не само кибрита и свещите, приготвени за всеки случай в началото на второто му спускане под земята, но и нещо друго, за което лекарят бил сигурен, че не фигурирало там. Ставало въпрос за лист хартия, смачкан на топче. Когато я разгърнал, психиатърът установил, че листчето било най-обикновено, по всяка вероятност скъсано от тефтера, лежащ на масата в онази стая на ужасите, и върху него били надраскани някакви фрази — навярно със същия онзи молив, който стоял в съседство с бележника. Хартийката не се отличавала по нищо от която и да е друга хартийка, с изключение на едва доловимата остра миризма, която излъчвала — миризма, принадлежаща на някакъв тайнствен и кошмарен свят.

Текстът обаче не можел да не предизвика недоумение. Почеркът недвусмислено свидетелствал, че принадлежи към друга епоха — тъмното Средновековие — и един съвременен човек трудно би разчел съдържанието му. Дори на ерудирана личност като доктор Уилет й трябвали няколко минути, докато открие определена закономерност в съчетанието на символите и маниера на изписването им. Мистериозният текст влял нови сили в лекаря и бащата на Чарлз и те се отправили с енергични крачки към колата на Уорд. Двамата мъже се отбили първо в една тиха гостилница, където се подкрепили със силна и здравословна храна, след което отишли в библиотеката „Джон Хей“ на билото на хълма.

В библиотеката те сравнително бързо успели да намерят добри издания по палеография[4] и склонили задълбочено глави над тях, докато дневната светлина помръкнала и служителите запалили огромния кристален многосвещник. В края на краищата намерили отговора. Оказало се, че в начина на изписване на буквите нямало нищо тайнствено и мистично — така пишели грамотните сакси през девети и десети век след Христа, когато, както Уорд и Уилет добре знаели, времената били неспокойни и под тънкия покров на християнството тлеела жаравата на старите вярвания с още незабравените им ритуали, а бледата британска луна често ставала безмълвен свидетел на зловещи обреди, отслужвани сред древноримските развалини и порутените кули на Адриановия вал[5].

Самите думи били изписани на онзи латински, който използвали саксите в онази далечна, варварска епоха:

„Corvinus necandus est. Cadaver aq(ua) forti dissolvendum, nec aliq(ui)d retinendum. Tace ut potes.“

Това може да се преведе като: „Къруин трябва да бъде убит. Тялото му трябва да бъде разтворено в киселина, за да не остане и най-малко късче от него. Никому ни дума за това.“

Доктор Уилет и господин Уорд били смаяни. Ето че намерили отговора на загадката, ала вече нямали сили да реагират по уместния според тях начин. Те прекарали оставащото време до затварянето на библиотеката в замислено мълчание, след което се преместили в имението на Уорд на Проспект Стрийт, където водили дълги и изнурителни разговори чак до полунощ. В крайна сметка обаче не могли да стигнат до конкретно решение и лекарят си легнал в стаята за гости на семейство Уорд, за да възстанови силите си. На следващата сутрин той бил още в къщата на Теодор Уорд, когато детективите, натоварени със задачата да открият всички възможни сведения за доктор Алън, позвънили и казали, че са готови да предоставят отчет за свършената работа. Господин Уорд се зарадвал и ги помолил да дойдат още в понеделник сутринта.

Доктор Уилет и господин Уорд били единодушни, че онзи „Къруин“, за когото ставало дума в странното, написано на латински от девети век послание, би могъл да бъде единствено брадатият, вечно скрит зад черни очила доктор Алън. Чарлз също се боял от него и в последното си отчаяно писмо молел лекаря да застреля зловещия учен и да унищожи тялото му с помощта на киселина. Освен това доктор Алън получавал писма от Европа на името на Джоузеф Къруин и според всички свидетелства се смятал за аватар на живелия преди повече от половин век вещер. Подобно съвпадение просто не можело да е случайно. Не бивало да се пренебрегва и обстоятелството, че доктор Алън можел всеки момент да последва съвета на Хътчинсън и да убие Чарлз Декстър Уорд. В интерес на истината въпросното писмо не успяло да достигне до кошмарния си получател, ала от съдържанието му ставало ясно, че Алън е имал план да се разправи с младия мъж, ако той стане неудобен за намеренията му. При всички положения брадатият мъж с черните очила бил доста опасен и трябвало възможно най-скоро да бъде изпратен на такова място, откъдето да не може да навреди на младия Чарлз.

В същия следобед двамата мъже се отправили към клиниката на доктор Уейт, за да получат поне зрънце информация от единствения човек, който бил в състояние да им я осигури.

Без излишни предисловия доктор Уилет пристъпил към разказа за това, което открил под бунгалото, и забелязал как Чарлз Декстър Уорд пребледнява с всяка негова дума. Реакцията на младия човек била повече от красноречива — тя убедила баща му и лекаря, че подозренията и хипотезите им са напълно основателни, и психиатърът решил да задълбочи драматизма на разказваната от него история, за да изпита още повече истинността на догадките си. Щом стигнал до зловещите каменни шахти обаче и неведомите твари, затворени в тях, Чарлз замълчал. Гласът на възрастния мъж потреперил при спомена за чудовищните същества, ала лицето на младия му слушател си останало непроницаемо като на каменна статуя. Психиатърът изразил негодуванието си от обстоятелството, че каквито и да били тези създания, колкото и нечовешки и ужасяващ да бил обликът им, още по-нечовешко и ужасно било да бъдат обречени на мъчителна гладна смърт. Той обвинил Чарлз в чудовищна нехуманност, но в следващата секунда по тялото му пробягали вледеняващи тръпки, когато чул язвителния смях на събеседника си. Сякаш пациентът на клиниката видял в думите на доктор Уилет някаква извратена, но все пак изключително забавна шега, защото не се ограничил само с ехидния си кикот, ами и добавил следното с хрипкавия си, смразяващ шепот:

— Какво сте се загрижили за тях? Да вървят по дяволите! Те ядат, но изобщо нямат нужда от храна! Един месец, казвате, гладували? Та това не е нищо, сър! Знаете ли какъв номер погодиха на онзи стар самохвалко Уипъл? Дето си мислеше, че ги е изтребил всичките? Той самият едва не оглуша от шума от Отвъдното, а после нито видя, нито чу нещо в кладенците… Така и не разбра, че те през цялото време са били там! Дяволите да ви вземат, та тези проклети твари вият там оттогава, откакто преди сто петдесет и седем години погубиха стария Къруин!

Това било всичко, което успял да узнае доктор Уилет от младия мъж. Оскърбен, психиатърът продължил разказа си с надеждата, че все някоя подробност ще лиши младия човек от ненормалното му самообладание. Като гледал лицето му, лекарят не можел да не се ужаси от случилите се през последните няколко месеца промени. Без никакво преувеличение можело да се заяви, че видът на Чарлз Декстър Уорд внушавал страх. Пациентът на клиниката демонстрирал някаква емоция едва когато доктор Уилет споменал за стаята с формулите и зеленикавия прах. Лекарят тъкмо разказвал за надписите по стените в подземното помещение, когато на лицето на младия мъж се изписало насмешливо изражение и той отбелязал, че всички тези формули били много стари и нямали никакъв смисъл за човек, който не познава в дълбочина историята на магията.

— Ако знаехте думите — заявил Чарлз, — които да събудят за живот прашеца в чашата, сега нямаше да сте тук. Това е бил номер 118 от моята картотека и ви уверявам, че щяхте да изгубите разсъдъка си, ако бяхте надзърнали в списъка в другата стая. Досега не съм го призовавал — възнамерявах да го сторя, когато дойдохте да ме откарате в болницата.

Тогава Уилет му казал за произнесената формула и за зеленикаво-черния дим и за първи път видял как чертите на събеседника му се изкривяват под неумолимия отпечатък на страха.

— Той се е явил и вие сте жив?!?

Тези думи били произнесени със звучен, неестествено резониращ глас, а доктор Уилет, сякаш под въздействието на някакво озарение свише, му отговорил с фразата, запомнена от едно загадъчно писмо:

— Казвате, че това е бил номер 118? Не забравяйте, че от десет надгробия девет вече са други. Не попита ли човек, навярно няма да узнае, докато не стане твърде късно.

В същия миг той извадил енигматичното послание от джоба си и го размахал пред очите на душевноболния пациент, без да предполага, че тази гледка ще се окаже достатъчна, за да повали умопомрачения младеж в несвяст.

Когато младият човек дошъл на себе си, той започнал да бръщолеви несвързано за някаква дума, която трябвало да съобщят веднага на Орн и Хътчинсън, а щом съзнанието му се избистрило, лекарят му заявил, че поне единият от тези двама души ненавиждал Чарлз и дори посъветвал доктор Алън да се отърве веднъж завинаги от него. Това разкритие не направило никакво впечатление на душевноболния — лицето му изобщо не трепнало, — ала още преди това доктор Уилет и Теодор Уорд забелязали, че в очите на Чарлз се четял погледът на преследвано животно. Той казал, че се чувства уморен и иска да продължат разговора си друг път, при което баща му още веднъж му напомнил за опасността, грозяща го в лицето на доктор Алън. Чарлз го уверил, че ще вземе всички предохранителни мерки, но изрекъл това с такава зловеща усмивка, че двамата възрастни джентълмени неволно потръпнали. Добре че поне не им се налагало да се тревожат за кореспонденцията между младия мъж и двамата чудовищни вещери в Европа, защото всички писма от и за Чарлз Декстър Уорд се преглеждали от лекарска комисия.

Историята на Орн и Хътчинсън имала доста любопитно продължение, стига да се приеме за истина обстоятелството, че те са същите изгонени от Сейлъм магьосници, а не хора, представящи се за техни аватари. Движен от неясно предчувствие сред кошмара на последните месеци, доктор Уилет бил сключил договор с един международен пресцентър, заключаващ се в това, да му изпращат всички материали, свързани с нещастни случаи и престъпления в Прага и Източна Трансилвания. Така след половин година сред множеството получени изрезки лекарят отсял две важни съобщения, които превел на английски език.

В едното ставало дума за среднощно разрушаване на къща в един от най-старите райони на Прага — далеч по-древен от така нареченото Старе место — и безследното изчезване на един злобен старец на име Йозеф Надех. Според съседите въпросният възрастен мъж живеел съвсем сам и избягвал всякаква компания.

Другото се отнасяло за силен взрив в Трансилванските планини източно от Рагуза, в резултат на който от облъхнатия с лоша слава замък Ференци останала само купчина камъни. Сред местните жители, селяните и войниците се разпространявали всевъзможни отвратителни слухове за демоничния му господар и той дори бил привикан в Букурещ за сериозен разпит. Навярно тогава щели да се изяснят доста неща, ако експлозията не била сложила край на дългия му живот — толкова дълъг, че никой не знаел кога точно бил започнал.

След прочитането на тези две известия доктор Уилет разбрал, че ръката, написала тайнственото послание на средновековен латински, умеела да борави и с доста по-страшни оръжия. И ако Джоузеф Къруин бил оставен на лекаря, то авторът на предупредителните редове явно смятал за свой дълг да открие местонахождението на Орн и Хътчинсън и да се разправи с тях завинаги и окончателно.

На следващата сутрин доктор Уилет се постарал да пристигне възможно най-рано в дома на семейство Уорд, за да присъства на срещата с детективите. Той прекрасно разбирал, че е необходимо на всяка цена доктор Алън — или Джоузеф Къруин, ако се приеме на сериозно неговото прераждане — да бъде унищожен или вкаран в затвора. Именно това и казал на Теодор Уорд, докато чакали в стаята на приземния етаж (всички помещения на горните етажи били пропити от непонятна и противна миризма, за която слугите мълвели, че е проклятието на изчезналия портрет на Къруин).

В девет часа тримата детективи се явили пред господин Уорд и пристъпили незабавно към доклада си. За съжаление, усилията им да открият мулата, чието име се оказало Брава Тони Гомес, не се увенчали с успех; същото се отнасяло и за опитите им да намерят и едно свидетелство за това, откъде е дошъл доктор Алън и къде се е скрил след въдворяването на Чарлз Декстър Уорд в клиниката на доктор Уейт. Още при първата си поява Алън поразил въображението на жителите на Поутъксет със своя подозрителен външен вид — всички разпитани от детективите рибари и техните домочадия утвърждавали, че брадата му е или фалшива, или боядисана. Това становище се потвърдило след щателния оглед на бунгалото край река Поутъксет — там детективите намерили фалшива брада и черни очила.

Един от търговците, от чийто магазин доктор Алън сравнително често поръчвал определени стоки, обърнал внимание на почерка му, който му направил силно впечатление със своята несвоевременна причудливост. Когато детективите му показали някакви бележки с неясно съдържание, открити в кабинета на брадатия мъж, търговецът веднага ги идентифицирал като дело на ръката на Алън.

Повечето хора приписвали отговорността за случаите на вампиризъм от миналото лято не толкова на Чарлз Декстър Уорд, колкото на зловещия му „колега“. Били разпитани също и полицаите, посетили бунгалото след неприятния инцидент с кражбата на товарния автомобил. Те не забелязали нищо зловещо във вида на доктор Алън, но били единодушни, че той се държал като най-важната фигура в странното общество, обитаващо бунгалото, сякаш Чарлз и мулатът не били нищо повече от негови слуги. На тях също им се сторило, че брадата не е истинска и даже забелязали, че вдясно на челото му, точно над очилата, се виждал неголям белег. Що се касае до обиска на бунгалото, то освен брадата и очилата той не донесъл почти нищо — само няколко листа, изписани с причудлив почерк, който доктор Уилет веднага разпознал от старовремските ръкописи на Къруин и бележките на Чарлз Декстър Уорд, запълнили множество страници в изчезналите кошмарни катакомби.

Сега, когато доктор Уилет и господин Уорд вече знаели толкова много, пред тях се открили такива всепоглъщащи, чудовищни бездни на космически ужас, че и двамата потреперили при осъзнаването на една смътна и неправдоподобна догадка, осенила едновременно умовете им. Фалшивата брада и черните очила, причудливият почерк на Къруин, старинният портрет с миниатюрния белег на челото — същият белег, който се забелязвал на челото на Чарлз Декстър Уорд в болницата, — глухият и странно резониращ глас, който господин Уорд бил чул по телефона и който изплувал в паметта му в мига, в който синът му забравил за хриптящия шепот, на който уж бил обречен от болестта си…

Кой бил виждал Чарлз и доктор Алън заедно? Полицаите ги видели само веднъж. А после? Алън си тръгнал, когато Чарлз неочаквано забравил за страха си и се преселил в Поутъксет. Къруин — Алън — Уорд… По какъв дяволски замисъл природните закони били преобърнати и изкривени така светотатствено, че две епохи и две личности да се слеят в едно? И тази проклета прилика на портрета с Чарлз… Нима изображението на Джоузеф Къруин не е следяло неотлъчно всяка стъпка на младежа с пагубния си взор? И защо доктор Алън и Чарлз ще си правят труда да имитират витиеватия почерк на Къруин дори тогава, когато са сами и никой не ги наблюдава? Ами ужасното им дело — изчезналата крипта на ужасите, състарила лекаря за една нощ, гладните чудовища в каменните шахти, страшната формула, произнасянето на която довело до неописуеми последици, посланието на средновековен латински, открито в джоба на доктор Уилет, документите, писмата, разговорите за гробовете и „солите“, откритията… До какво водело всичко това?

В крайна сметка господин Уорд постъпил по най-разумния начин. Като се заставил да не мисли за това, той дал на детективите нещо, което да покажат на онези търговци в Поутъксет, които били виждали с очите си доктор Алън. Това било фотография на злочестия му син, върху която Теодор Уорд внимателно нарисувал черната брада и очилата, намерени в издигащото се на стръмния речен бряг бунгало.

Той и доктор Уилет прекарали следващите два часа в напрегнато очакване, без да напускат потискащата, създаваща угнетяващо настроение къща, в която страхът и зловонните миазми се преплитали в невъобразим коктейл на обреченост и мрачна прокоба. Най-накрая детективите се върнали. Да, на дорисуваната от Теодор Уорд фотография търговците веднага разпознали доктор Алън. Бащата на Чарлз пребледнял като смъртник, а доктор Уилет извадил кърпичка, за да попие избилата по челото му студена пот. Алън — Уорд — Къруин. Дори самата мисъл за това била чудовищна. Що за кошмар призовал младежът от небитието и какво му сторил той в замяна? Какво се случило всъщност? Кой бил този Алън, който искал да убие Чарлз, ако младежът престане да му се покорява, и защо в послеписа на онова отчаяно писмо обреченият юноша умолявал да разтворят тялото на Алън в киселина? И защо в посланието, написано на средновековен латински, за произхода на което никой не се осмелявал да продума и дума, също се говорело за киселина, само че по отношение на „Къруин“?

Кой кого заменил и кога точно се случило това? В онзи ден, когато лекарят получил последното писмо на Чарлз… На сутринта нервите на младежа били обтегнати до краен предел, а после внезапно станал неузнаваем… Измъкнал се неусетно от дома си, за да се върне впоследствие съвсем открито, минавайки невъзмутимо покрай охраняващите го мъже… Значи, докато не си е бил вкъщи? Не… Нали е закрещял от ужас, когато е влязъл в кабинета си… в същата тази стая… Какво ли е намерил тук? Не, това не е съвсем точно… Доктор Уилет внезапно потръпнал при осъзнаването на зловещата истина. Какво ли го е намерило? Неговият двойник, който съвсем открито се завърнал в къщата, защото никой не го видял да излиза? Да, защото онази трижди прокълната утрин Чарлз Декстър Уорд изобщо не е излизал от дома си! Ужасяващи образи и представи запрепускали из съзнанието на психиатъра, ала една от тях се врязала там с по-голяма сила от всяка друга — кошмарната сянка, нахвърлила се връз треперещото човешко същество, което не е напускало стените на дома си. Нали икономът говорел за някакви странни звуци… Лекарят почувствал как коленете му отмаляват и побързал да седне в близкото кресло, за да не се строполи на земята.

Доктор Уилет помолил да извикат иконома и му задал шепнешком няколко въпроса. Прислужникът разказал, че отначало се чувало нещо подобно на стенания и хриптене, сякаш се опитват да удушат някого, след което се разнесъл тежък грохот и топуркане. Да, и младият господин Чарлз сякаш бил съвсем друг, когато излязъл мълчаливо от библиотеката. Икономът забележимо треперел, докато си припомнял случилото се, и през цялото време бърчел нос, сякаш се боял от неприятната миризма, излъчвана от отворения прозорец на горния етаж, и се опитвал да установи дали зловонието не се засилва.

В къщата на Проспект Стрийт се възцарила атмосфера на тягостен, непреодолим страх и като че ли единствено детективите останали незасегнати от него. Дори те обаче излъчвали някаква напрегнатост, понеже били изправени пред случай, който не били в състояние да разрешат. Без да обръща внимание на никого, доктор Уилет се потопил в дълги и плашещи размишления, като от време на време си мърморел нещо под нос, докато подреждал в съзнанието си различните брънки на заплетената верига от кошмарни събития.

В края на краищата господин Уорд дал знак, че разговорът е приключил, и всички, освен него и лекаря, напуснали помещението. Било едва пладне, но сенките вече пълзели по ъглите на стаята, сякаш мракът се опитвал да погълне изтерзания, обсебен от фантоми дом. С най-сериозен тон доктор Уилет се обърнал към домакина си и го помолил да предостави цялото по-нататъшно разследване по случая на него. Както изтъкнал съвсем открито пред Теодор Уорд, според него щели да възникнат някои неприятни обстоятелства, които един приятел би понесъл по-лесно, отколкото един баща. В качеството си на семеен лекар той поискал да получи пълна свобода на действие и съобщил, че първата му задача ще бъде да отиде в изоставената библиотека на горния етаж — помещението, пронизано от зловеща аура, по-силна дори от дните, когато портретът на Джоузеф Къруин висял над камината, — където трябвало да направи нещо, изискващо пълно уединение. За нищо на света не бивало да го безпокоят, докато той самият не преценял, че вече може да излезе навън.

Теодор Уорд, който вече не бил на себе си от връхлитащите го едно подир друго — всяко по-страшно от предишното — разкрития, не възразил и след половин час лекарят се заключил в тъмната стая, на чиято стена продължавала да виси дървената ламперия от къщата на Олни Корт. Бащата се вслушвал внимателно в дочуващите се отгоре звуци — отначало стържене и грохот от премествани мебели, а после глухи удари и скърцане. Накрая от библиотеката се разнесли последователно приглушен вик, сподавени ридания и трясък като от затръшната с всичка сила врата, подир което се възцарила тишина.

Преди да мине и минута, доктор Уилет се появил на прага с изпито изражение и трескав поглед и поискал дърва за камината в южната стена. Той аргументирал молбата си с твърдението, че в стаята било студено, а от електрическата камина нямало никаква полза. Господин Уорд не посмял да му зададе нито един въпрос и наредил на прислужниците да изпълнят желанието му, при което слугата, който трябвало да занесе дървата в библиотеката, пребледнял като платно от страх. Междувременно лекарят отишъл в изоставената лаборатория и взел някои неща, останали след юлското изнасяне на Чарлз Декстър Уорд — младежът педантично ги бил събрал в плетена кошница, чийто капак не позволявал да се види съдържанието й.

Сетне доктор Уилет отново се заключил в библиотеката и по гъстия тежък дим, излизащ от комина и стелещ се пред прозорците на къщата, прислужниците разбрали, че е разпалил огъня в камината. По някое време господин Уорд дочул странни звуци като шумолене на стари вестници, неясен тътен и поредица от силни удари, които не се понравили на никого от присъстващите в къщата. Лекарят извикал два пъти и почти веднага от библиотеката се разнесъл някакъв отвратителен шум, неподлежащ на описание. Някъде тогава слугите забелязали, че димът става все по-черен и зловонен и съжалили, задето нямало вятър, който да го разсее — задушливите валма пушек се кълбели около основите на къщата като някаква гъста, призрачна мъгла. На господин Уорд му прилошало от противните миазми, а прислужниците се стълпили един до друг и наблюдавали изплашено стелещия се пред прозорците черен дим. Постепенно, макар и бавно, той започнал да се разсейва, а след, както им се сторило, цяла вечност до слуха им достигнало затръшване на врата и доктор Уилет — мрачен, пребледнял и измъчен — пристъпил в дневната, държейки покритата кошница в ръце. Той бил оставил прозорците на библиотеката отворени и сега острият мирис на дезинфектанти се смесвал със свежия въздух от улицата.

Когато господин Уорд намерил сили да стане и да влезе в библиотеката, видял, че старинната ламперия била на мястото си, ала вече не вселявала ужас — напротив, изглеждала чиста и красива, сякаш върху нея никога не е стоял портретът на Джоузеф Къруин. Здрачът се сгъстявал, но този път приближаването на нощта не носело със себе си тревога и страх, а единствено лека тъга и меланхолия. За това, което се случило в библиотеката, доктор Уилет така и не разказал на никого; дори Теодор Уорд трябвало да се задоволи само със следното лаконично изявление:

— Не мога да отговоря на нито един от въпросите ти, ала знай, че има различни видове магия. Аз просто пречистих този дом от злото. Сега вече ти и слугите можете да спите спокойно.

Това „пречистване“ всъщност се оказало за доктор Уилет не по-малко изпитание от спускането му в мрачните катакомби под бунгалото, ето защо той едва издържал да се прибере у дома, където незабавно се тръшнал смъртно уморен в леглото си. В продължение на три дни лекарят не излизал от стаята си, макар че слугите си шушукали, че малко след полунощ в сряда чули как някой изключително предпазливо открехнал и затворил входната врата на къщата. За щастие, въображението на прислугата му не било особено богато; в противен случай хората щели доста да се развълнуват при прочита на следната новина, публикувана в броя на „Ивнинг бюлетин“ от четвъртък:

„На северното гробище отново безчинстват осквернители на гробове

Десет спокойни месеца след разкопаването на гроба на Езра Уийдън нощният пазач Робърт Харт отново се сблъска с отвратителна проява на безчинство, извършена от осквернители на гробове. В два часа през нощта Харт погледнал случайно през прозореца и забелязал лъч от фенерче в северната част на гробището; когато отворил вратата, безпогрешно различил силуета на мъж с лопата в ръце. Пазачът веднага се втурнал към похитителя, но мъжът побягнал към главните врати на гробището и се изгубил в уличния мрак, преди Харт да успее да го догони.

Своевременната намеса на пазача попречила на нарушителя да нанесе особени вреди. На участъка, принадлежащ на семейство Уорд, се виждали ясни следи от лопата, ала нито един гроб не е повреден.

Харт не може да опише подробно външността на мъжа, но е сигурен, че бил дребен на ръст и имал голяма брада. Пазачът смята, че между трите случая съществува връзка, обаче полицаите не са съгласни с него заради дивашкия характер на втория инцидент, когато похитителите разкопаха един гроб и разбиха надгробната плоча.

Първият инцидент, когато според следствието нарушителите са се опитвали да закопаят нещо, се случи през март миналата година и силите на реда предполагат, че е бил дело на контрабандисти, търсещи място за таен склад на спиртните си напитки. Възможно е, както твърди сержант Райли, третият инцидент да има същия характер. В момента полицията взема всички мерки, за да обезвреди бандата, отговорна за извършените престъпления.“

През целия четвъртък доктор Уилет си почивал, сякаш се възстановявал след напрегнатите събития или събирал сили за нещо, което предстои. Вечерта той седнал зад писалището си и написал писмо на господин Уорд, което изпратил на следващата сутрин и което накарало разтревожения родител да потъне в дълбок и угрижен размисъл. След преживения потрес в понеделник Теодор Уорд не бил в състояние да движи бизнес делата си и още не можел да се възстанови от шока, предизвикан от озадачаващия отчет на детективите и зловещото „пречистване“, ала писмото на лекаря го успокоило, въпреки че загатвало за предстоящи неприятности и нови мистерии.

Ето какво гласяло то:

„Барнс Стрийт 10,

Провидънс, Род Айлънд,

12 април 1928 г.

Драги Теодор!

Разбирам, че трябва да ти обясня някои неща, преди да сторя онова, което възнамерявам да направя утре сутринта. Този акт ще сложи край на веригата от страшни и загадъчни събития, през които ни се наложи да преминем (сигурен съм, че нито една жива душа вече няма да успее да намери онова пъклено място, за което знаем двамата с теб, ала се боя, че няма да се успокоиш, докато не получиш всичките ми уверения, че нещата наистина достигнаха финалната си фаза).

Познаваме се от детинство, ето защо си мисля, че ще ми се довериш, когато ти кажа, че до някои неща е най-добре никога да не се докосваш. За теб ще бъде най-добре, ако не се занимаваш повече със случая с Чарлз и не кажеш на майка му повече от онова, което знае. По времето, когато ще те навестя утре, Чарлз ще е изчезнал от болницата. Нека това остане в съзнанието на хората. Бил е умопомрачен, страдал е от тежко душевно разстройство и незнайно как е успял да избяга от клиниката на доктор Уейт. Няма да изпращаш писма на майка му и постепенно ще й разкажеш за психическото заболяване на сина ви. Съветвам те да отидеш при нея в Атлантик Сити и да останеш там, докато се възстановиш от този кошмар. Господ ми е свидетел, че имаш нужда от разтоварване и почивка (както впрочем и аз). Що се отнася до мен, възнамерявам да се отправя на юг, за да се поразсея и да възстановя силите си.

Имам една гореща молба към теб — когато те навестя утре, не ми задавай никакви въпроси. Възможно е нещо да се обърка и нещата да не се развият точно по начина, който си представям, но в такъв случай аз самият ще ти разкажа всичко. Според мен обаче няма защо да се безпокоиш. Вече никой и нищо не застрашава Чарлз. Той сега… сега е в по-голяма безопасност от когато и да било. Не се бой от доктор Алън или онова, което представлява. Той е в миналото — там, където е и портретът на Джоузеф Къруин. Когато утре позвъня пред прага ти, ще можеш да си абсолютно сигурен, че това същество вече е изтрито от лицето на земята. И нека написаното на средновековен латински послание никога вече не тревожи твоя покой и покоя на близките ти.

Сега идва трудната част. Не е лесно да кажеш тези думи на скъп приятел от детинство, какъвто си ми ти. С голямо прискърбие ти съобщавам, че трябва да събереш цялото си мъжество и кураж, за да се подготвиш за голяма мъка и да помогнеш на обичната си съпруга да превъзмогне страданието и да преодолее скръбта. Ще бъда пределно откровен. Бягството на Чарлз не означава, че синът ти ще се върне при теб. Той стана жертва на необичайна болест, както ти навярно сам се досещаше по измененията, настъпили в организма и съзнанието му. Недей да храниш напразни надежди, че ще го видиш отново. Нека за утеха ти служи мисълта, че твоят син никога не е бил злодей или умопобъркан, а просто едно любознателно и интелигентно момче, чиято любов към загадките и миналото го погуби. Той се сблъска с неща, за които нито един смъртен не бива да знае, и достигна до такива глъбини, до които никой не бива да се докосва. Именно от бездната на миналото се надигна и сянката, която го погълна.

И така, вече стигнах до момента, в който трябва да те помоля да ми повярваш безрезервно. Уви, вече не можем да се съмняваме в съдбата на Чарлз. Мисля, че в рамките на година, ако имаш това желание, ще можеш да измислиш приемлива и правдоподобна история за смъртта на момчето. Можеш да поставиш паметник в своя парцел на три метра северно от гроба на баща ти, защото точно там синът ти почива в мир. Не се страхувай от нищо ненормално или свръхестествено. Прахът в гроба принадлежи на твоя син, на твоята плът и кръв — на истинския Чарлз Декстър Уорд, чиято душа ти е позната от рождението му, на истинския Чарлз, който има бенка на бедрото и няма черен дяволски знак на гърдите, нито пък белег на челото. На този Чарлз, който не е сторил никакво зло и който заплати с живота си за любовта си към древността.

Това е всичко. Чарлз ще избяга от клиниката на доктор Уейт, а след година ти ще му поставиш надгробна плоча. Утре не ме разпитвай за нищо. И можеш да бъдеш абсолютно сигурен, че семейната ти чест е останала неопетнена, както старинният ти род не е бил опетняван нито веднъж през всичките тези години.

С най-искрена любов и пожелание да бъдеш силен, спокоен и непоклатим, оставам вечно предан.

Твой приятел:

Маринъс Б. Уилет“

И тъй, на сутринта на 13 април 1928 година, в петък, Маринъс Бикнел Уилет посетил Чарлз Декстър Уорд в частната клиника на доктор Уейт в Конаникът Айлънд. Младият човек не направил никакъв опит да избегне срещата, обаче гледал мрачно и по всичко изглеждало, че няма намерение да започне пръв разговора, както се искало на лекаря. Откритото от психиатъра тайно подземие и преживяното там породило нов източник на взаимно недоверие, ето защо и двамата потънали в неловко мълчание след размяната на официалните поздрави. Напрежението се сгъстило, когато Уорд забелязал в изражението на Уилет нещо, което отсъствало до този момент от чертите му — мрачна решителност, загатваща за целта на идването му. Това никак не му допаднало, понеже разбрал, че от времето на последната визита на доктора нещата явно били претърпели коренна промяна и човекът пред него не бил грижовният и любящ семеен лекар, а безпощаден и неумолим отмъстител.

Чарлз Декстър Уорд пребледнял като платно и доктор Уилет бил този, който нарушил възцарилото се мълчание.

— Открих някои нови неща — изрекъл глухо той — и ви предупреждавам най-искрено, че часът на разплатата настъпи.

— Навярно отново сте копали и сте се натъкнали на още гладуващи гадинки? — попитал язвително младият мъж.

— Не — отвърнал хладнокръвно Уилет. — Този път не копах. Наехме детективи, които да установят самоличността на доктор Алън, и те намериха в бунгалото фалшива черна брада и очила.

— Прекрасно — плеснал с ръце пациентът на клиниката. Той се опитвал да се държи ехидно и подигравателно, ала притеснението и тревогата му не останали скрити за възрастния му събеседник. — Надявам се, че ще ви отиват повече от брадата и очилата, които носите сега.

— Мисля, че на вас ще ви отиват повече — отбелязал лекарят. — Както го показахте и сам.

Когато Уилет произнесъл тези думи, му се сторило, че някакъв огромен черен облак закрива за момент слънцето, въпреки че сенките в ъглите на стаята дори не трепнали.

Младият мъж обаче успял да запази самообладание.

— И трябва да се разплащам за това? — попитал той. — Ами ако от време на време ми се иска да променям облика си?

— Не — възразил хладно лекарят. — Отново не ме разбрахте. Ако човек иска от време на време да променя облика си, то това си е лично негова работа, но само в случаите, когато има изконното право да съществува на този свят и не убива онзи, който го е възкресил от небитието.

Тук вече Чарлз Декстър Уорд не издържал.

— Добре, сър, стига сте ме разигравали и ми кажете направо какво толкова сте узнали и какво всъщност искате от мен, защото този театър започна да ми писва!

Доктор Уилет помълчал известно време, сякаш подбирал внимателно думите за решителното си обяснение.

— Намерих — най-накрая изрекъл той — нещо в бюфета зад дървената ламперия, където бе нарисуван портретът, изгорих го и зарових пепелта там, където би трябвало да бъде гробът на Чарлз Декстър Уорд.

Душевноболният пациент скочил толкова рязко на крака, че съборил стола си.

— Дяволите да ви вземат, кой ви рече тази… — изхриптял задъхано той. — Кой изобщо ще ви повярва, че това е той, при положение че от два месеца аз… — младият мъж преглътнал тежко. —

И… какво смятате да правите?

Ала макар и дребен на ръст, доктор Уилет изглеждал толкова величествено, че само с едно махване на ръката си заставил събеседника си да млъкне.

— Никому нищо не съм казал — заговорил той със спокоен и уравновесен глас. — Това не е обикновен случай — безумие извън времето и кошмар отвъд пространството… Това не е по силите на полицията, адвокатите, съдилищата и психиатрите. Слава богу, че природата ме е дарила с малко повече въображение и единствено аз успях да достигна до истината. Не можеш да ме заблудиш, Джоузеф Къруин, защото аз зная какво представлява проклетото ти вещерство!

Събеседникът на лекаря го наблюдавал безмълвно с разширени от изумление очи.

— Зная за дяволския ти замисъл, който се превърна в реалност благодарение на твоя злочест потомък и двойник — продължил невъзмутимо доктор Уилет. — Зная как го накара да се интересува от миналото и как той изкопа тленните ти останки от забравения ти гроб! Зная, че те криеше в лабораторията си, докато ти изучаваше съвременните науки и бродеше нощем из околността в търсене на прясна кръв. После ти сложи тази брада и очила, за да не може никой да се усъмни в безбожната ви прилика. Зная какво си решил да сториш, когато младежът е бил потресен от идеята да оскверните гробовете по целия свят, зная какво си замислил да направиш след това и зная как точно си го извършил.

Огромният черен облак, закрил слънцето за миг, сякаш отново затъмнил ярката дневна светлина, но този път лекарят изобщо не го забелязал.

— Свалил си брадата и очилата и си заблудил мъжете, охраняващи семейното имение на Уорд. Те са помислили, че младият Чарлз се прибира, въпреки че никой не го е видял да излиза, а после — когато си го удушил и си скрил трупа му в бюфета — са сметнали, че пак той напуска дома си. Ти направи голяма грешка, Къруин, когато сметна, че можеш да разчиташ единствено на външната ви прилика. Защо не помисли за това, как ще говориш, как ще звучи гласът ти, как ще оправдаеш фрапиращото несходство на почерците ви? Сам виждаш, че в крайна сметка грандиозният ти замисъл се провали с гръм и трясък. Ти знаеш по-добре от мен кой пъхна онова послание на средновековен латински в джоба ми… и ти заявявам с чиста съвест, че това не бе напразно. Има кошмари, които трябва да бъдат изтрити от лицето на земята, и не се съмнявам, че авторът на тези редове ще навести старите ти приятели Орн и Хътчинсън. Един от тях се опита да те предупреди да не призоваваш оногова, с когото не можеш да се справиш… Веднъж вече си плати за деянията си, ала сега твоето собствено пъклено вещерство ще те погуби. Къруин, човек може да се бори с Природата, но само в определени граници. Всички кошмари, които си сътворил на този свят, ще се надигнат срещу теб и ще те погълнат завинаги…

Доктор Уилет замълчал, защото чул сподавения хрип на съществото пред него. Разбирайки, че е лишен от каквато и да е подкрепа на острова, не разполага с оръжие и е в такова положение, в което всеки опит за насилие от негова страна ще извика в стаята дузина санитари, Джоузеф Къруин решил да прибегне до помощта на едно старинно и изпитано средство. Той изпънал показалци и започнал да описва странни кабалистични знаци, като в същото време захъхрил словата на ужасната формула със зловещо резониращия си глас:

— Per Adonai Eloim, Adonai Jehova, Adonai Sabaoth, Metraton…

Ала доктор Уилет нямал никакво намерение да стои и да го чака. Кучетата навън надали бесен вой, а от залива се надигнал леден вятър, когато лекарят произнесъл тържествуващо онова, което бил подготвил за Къруин — око за око, заклинание срещу заклинание, — запомняйки отлично урока, научен в подземните катакомби. Този път обаче звучният глас на Маринъс Бикнел Уилет издекламирал втората част на формулата, първата част на която призовала от небитието тайнствения автор на латинското послание — втората част, написана под знака „Опашката на дракона“ и обозначаваща не възхода на слънцето, а неговия залез:

ОГТРОД АЙ’Ф

ГЕБ’Л — ЕЕ’Х

ЙОГ СОТХОТ

‚НГАХ’НГ АЙ’И

ЗХРО!

Още при първата фраза, произнесена от доктор Уилет латинските думи замрели на устните на младия мъж. Безсилно да промълви каквото и да било, древното чудовище продължило да описва с отчаяни движения магическите кабалистични знаци, докато ръцете му също не се вцепенили. Най-накрая лекарят произнесъл зловещото име „Йог Сотхот“ и в този миг се случило нещо невъобразимо. Това не било просто изчезване, защото било съпроводено от отвратителна, кошмарна трансформация, по време на която дребничкият възрастен мъж затворил очи, за да не изпадне в несвяст, преди да е завършил заклинанието.

В крайна сметка доктор Уилет успял да остане в съзнание и щом и последната фраза от могъщата формула отекнала сред стените на помещението, съществото, родено в скверна епоха и изпълнено с кошмарни тайни, престанало да тревожи земята с богохулното си присъствие. Това бил краят на безумието, дошло от глъбините на времето и краят на историята за клетия Чарлз Декстър Уорд.

Когато лекарят отворил очи и погледът му обходил стаята, превърнала се в сцена на кошмара, той разбрал, че ненапразно е пазел заклинанието в паметта си. Както и предполагал, не се стигнало до употреба на киселина. Подобно на демоничния си портрет, Джоузеф Къруин сега лежал на пода под формата на тънък слой сиво-синкав прах.

[1] В контекста на творчеството на Лъвкрафт — пъклен, адски (от течащата в подземното царство река Стикс). Съзнателно запазих думата в този й вид заради неповторимата атмосфера, която носи — Б.пр. ↑

[2] Лекит — древногръцки глинен съд за тоалетно масло с тясно гърло, най-често украсен с различни рисунки — Б.пр. ↑

[3] Килик — древногръцки глинен съд за пиене на вино — Б.пр. ↑

[4] Научна дисциплина, изучаваща паметниците на древната писменост, с цел да се установи времето и мястото на създаването им — Б.пр. ↑

[5] Адриановият вал, или Стената на Адриан, представлява пояс от каменни и землисти укрепления в Северна Англия, построен от римляните през 120–130 г. (по времето на император Адриан) за защита от келтите — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.